Sveicināts, Lord Stārk! Dižmestrs Pīsels sasaucis padomes tikšanos.
Lūdzam pagodināt ar klātbūtni.
Iekārto meitenes! Launagā atgriezīšos.
-Džorij, ej viņām līdzi! -Jā, milord!
Ja vēlaties, varat ietērpties piedienīgāk!
Paldies dieviem, ka esi te, Stārk!
Mums nepieciešam stingra ziemeļnieka vadība.
Priecājos redzēt tevi aizsargājam troni.
Izturīgs un vecs. Cik daudz karaļu pēcpuses to spodrinājušas?
Kāda bija paruna? Karalis izkārnās, bet padotais noslauka.
-Glītas bruņas. Ne skrambiņas uz tām. -Es zinu.
Ļaudis gadiem vicinās pret mani, bet nekad netrāpa.
-Tad jau gudri izvēlēti pretinieki. -Man uz to ir ķēriens.
Tev laikam dīvaini šeit ienākt.
Stāvu te, kur tas notika.
Tavs brālis bija ļoti drosmīgs. Arī tēvs.
-Nebija pelnījuši šādu nāvi. -Taču tu uz to noskatījies.
500 vīri to darīja. Visi dižie Septiņu karaļvalstu bruņinieki.
Domā, kāds kaut vārdiņu ieminējās? Pakustināja pirkstiņu?
Nē, Lord Stārk.
500 vīru, un šī telpa bija klusa kā kapenēs.
Protams, ja neskaita kliedzienus un Trakā Karaļa smieklus.
Vēlāk, kad nolūkojos Trakā Karaļa nāvē,
atcerējos viņa smieklus, tavam tēvam sadegot.
Jutu taisnīgumu.
Vai to tu sev iestāsti naktī? Ka esi taisnīguma kalps?
Ka atriebi manu tēvu, kad iegrūdi zobenu Tārgarjena mugurā?
Ja būtu iedūris Trakajam Karalim vēderā, vai tu mani cienītu vairāk?
Tu viņam labi kalpoji. kad kalpošana bija droša.
-Lord Stārk! -Lord Varīs!
Man ārkārtīgi žēl par tavām raizēm Karaļceļā.
-Lūdzam par Džofreja atlabšanu. -Žēl, ka ne par miesnieka dēlu.
-Renlij, tu labi izskaties. -Taču to noguris no ceļa.
-Teicu, ka varam pagaidīt dienu... -Taču mums jārūpējas par karaļvalsti.
Jau kādu laiku ceru tevi satikt.
-Nešaubos, ka lēdija Ketlīna minēja. -Tā ir, lord Bailiš.
-Saprotu, ka pazini manu brāli. -Ļoti labi.
Joprojām nesu viņa cieņas zīmi no nabas līdz atslēgas kaulam.
-Nebija īstais dueļa pretinieks. -Tā bija Ketlīna Tūlija.
Sieviete, kuras dēļ ir vērts cīnīties. Tu piekritīsi.
-Pazemīgi lūdzu, Lord Stārk. -Dižmestr.
-Cik gadu pagājis? Tu biji jauns. -Un tu kalpoji citam karalim.
Kā gan varēju aizmirst! Šis...
Šis tagad pieder tev.
-Vai sāksim? -Bez karaļa?
Ziema varbūt nāk, bet diemžēl to pašu nevar teikt par manu brāli.
Viņa Augstībai ir daudz rūpestu.
Mums viņš uztic nenozīmīgus jautājumus, lai atvieglotu nastu.
Mēs esam nenozīmīgu jautājumu lordi.
Turnīrs par godu Lorda Stārka iecelšanai par Karaļa labo roku.
-Cik? -40 tūkstoši zelta monētu čempionam.
20 tūkstoši otrajam, un 20 tūkstoši labākajam strēlniekam.
-Vai spējam šādas izmaksas nest? -Aizņemšos. Lanisteri palīdzēs.
Jau esam parādā Tīvinam 3 miljonus zelta. Kas gan ir vēl 80?
-Kronim ir 3 miljonu parāds? -Nē, 6 miljonu parāds.
-Kā to varēja pieļaut? -Karalis ar Labo roku to tērē.
Neticēšu, ka Džons Arīns ļāva Robertam izputināt valsti.
Lords Arīns sniedza gudru padomu, taču Augstība ne vienmēr uzklausa.
Viņš to sauc par vara skaitīšanu.
Rīt ar viņu parunāšu. Mēs nevaram atļauties šādu turnīru.
-Tomēr labāk to saplānot. -Neplānosim, iekams neparunāšu.
Piedodiet, mana lorda dēls! Man bija garš ceļš.
Tu esi Karaļa labā roka, Lord Stārk. Mēs tev pakalpojam.
Nevajag! Tas ir gandrīz sadzijis.
-Neglīti. -Karalim vajag rētas. Uzveici vilku.
Neesmu kā tēvs. Neko neuzveicu. Tas man iekoda, un es tikai kliedzu.
To redzēja abas Stārku meitenes.
Nav tiesa. Tu nogalināji nezvēru.
-Paglābi meiteni, tēva mīlas dēļ. -Es ne...
Kad Tārgārjens sēdās Dzelzs tronī, tavs tēvs bija nodevējs.
Reiz tu sēdīsies tronī, un tu veidosi patiesību.
-Man viņa jāprec? -Jā.
Viņa ir ļoti skaista un jauna. Satiksi tikai formālos notikumos.
Kā arī tad, kad pienāks laiks radīt mazus prinčus un princeses.
Ja gribi kniebties ar ielenēm, dari tā! Ja ar jaunavām, dari tā!
Tu esi mans dārgais puisēns, un pasaule būs tāda, kādu vēlies.
-Izdari ko jauku Stārku meitenei! -Es nevēlos.
Pareta laipnība pietaupīs vēlākas raizes.
Mēs ļaujam ziemeļniekiem pārāk lielu varu. Domā, ka ir līdzvērtīgi.
-Kā tu ar viņiem rīkotos? -Nodevas un vairāk vīru armijai.
Kālab lai katrs lords valdītu pār saviem vīriem? Tas ir primitīvi.
Mums vajag lielu armiju, kas uzticīga Kronim.
Pieredzējušu kareivju, nevis lauķu grupiņas apmācīti.
-Ja ziemeļnieki pretojas? -Es viņus iznīcinātu.
Sagrābtu Ziemmalu un ieceltu kādu uzticamu. Tēvoci Kevanu.
-Ziemeļu kareivji cīnītos par tevi? -Par mani. Esmu viņu karalis.
-Iekaroji, lūdzi nogalināt brāļus. -Es nelūdzu.
Ziemeļus nevar sagrābt. Tie ir pārāk plaši un mežonīgi.
Ziemai pienākot, visi septiņi dievi nespēs glābt ne tevi, ne armiju.
Labs karalis zina, kad pietaupīt spēku un kad iznīcināt naidniekus.
Tātad piekrīti? Stārki ir naidnieki.
Ārpus mums visi ir naidnieki.
Pietiks, jaunā dāma! Ēd!
-Es gatavojos princim. -Ārij, izbeidz!
Viņš ir melis un gļēvulis. Viņš nogalināja manu draugu.
-Suns viņu nogalināja. -Suns dara visu, ko princis liek.
-Tu esi pamuļķe. -Tu esi mele, citādi viņš būtu dzīvs.
Pietiks!
-Kas te notiek? -Ārija uzvedas kā zvērs, ne lēdija.
Ej uz istabu! Vēlāk parunāsim.
Tas tev, dārgā.
Tas pats leļļu meistars taisa Mīrselas rotaļlietas.
-Tev nepatīk? -Nerotaļājos kopš 8 gadu vecuma.
-Vai drīkstu? -Tu tikpat kā neko neēdi.
Tas nekas. Ej!
Karot ir vieglāk nekā ar meitām.
-Ej prom! -Ārij, atver durvis!
Drīkst ienākt?
-Kam pieder šis zobens? -Man.
Dod!
Es pazīstu šo zīmi. Tas ir Mikena darbs.
Kur tu to dabūji?
Tā nav rotaļlieta.
-Dāmas nespēlējas ar zobeniem. -Nespēlējos. Nevēlos būt dāma.
Panāc!
-Ko tu vēlies no tā? -To sauc Adata.
Asmens ar vārdu.
Ko tu cerēji uzdurt uz iesma? Māsu?
-Vai vispār ko zini par zobenu cīņu? -Durt ar aso galu.
Jā, tas ir būtiskākais.
Es centos iemācīties.
Lūdzu Maikam ar mani trenēties.
Es viņam lūdzu.
-Tā bija mana vaina. -Nē, meitenīt! Nē.
Tu nenogalināji miesnieka zēnu.
Es ienīstu viņus visus.
Suni, Karalieni, Karali, Džofreju un Sansu.
Sansu aizvilka pie viņiem, liekot princi nosaukt par meli.
Mani arī! Viņš ir melis.
Dārgā, uzklausi mani!
Sansu reiz izprecinās Džofrejam. Viņa nedrīkst viņu nodot.
Viņai jānostājas viņa pusē, pat ja viņš kļūdās.
Kā tu vari viņai ļaut ar tādu precēties?
Paskaties! Tu esi Ziemmalas Stārka. Tu zini mūsu vārdus.
Tuvojas ziema.
Tu dzimi garajā vasarā. Tu neko citu nezini.
Taču tagad ziema patiesi nāk.
Un ziemā mums sevi jāaizsargā. Citam par citu jāparūpējas.
Sansa ir tava māsa.
Es viņu neienīstu. Ne gluži.
Nevēlos tevi izbiedēt, bet nevēlos arī melot.
Esam ieradušies bīstamā vietā.
Mēs nedrīkstam karot savā starpā.
Ņem! Tas ir tavs.
Es to varu paturēt?
Centies ar to nenodurt māsu!
Ja vēlies zobenu, tev jāiemācas to izmantot.
Neklausies! Vārnas melo.
-Es zinu stāstu par vārnu. -Man riebjas tavi stāsti.
Zinu stāstu par zēnu, kuram riebās stāsti.
-Varētu pastāstīt par seru Dunkanu. -Tādi man nepatīk.
Man patīk biedējošie.
Ak, mans dārgais vasaras bērns! Ko gan tu zini par bailēm?
Bailes domātas ziemai, kad sniegs sakrīt 100 pēdu biezumā.
Bailes domātas garajai naktij, kad saule gadiem noslēpusies,
un bērni dzimst un mirst tumsā.
Tas ir baiļu laiks, mans mazais lord,
kad Baltie klīdēji iet cauri mežiem.
Pirms tūkstošiem gadu iestājās nakts, kas ilga paaudzi.
Karaļi savās pilīs līdz nāvei nosala, tāpat kā gani savās būdelēs.
Sievietes nosmacēja savus mazuļus, lai neredzētu tos mirstam badā,
raudādamas, jūtot asaras sasalstam uz saviem vaigiem.
Vai tev patīk šādi stāsti?
Tajā tumsā pirmoreiz iznāca Baltie klīdēji.
Tie noslaucīja karalistes, jādami uz mirušiem zirgiem,
medījot ar suņu lieluma zirnekļu bariem.
-Ko tu viņam tagad stāsti? -Tikai to, ko lords vēlas dzirdēt.
Ej launagā! Vēlos pabūt ar viņu divatā.
Reiz viņa man teica, ka debesis ir zilas, jo dzīvojam briesmoņa acī.
Varbūt tā arī ir.
Kā tu jūties?
Joprojām neko neatceries?
Bren, esmu redzējis tevi kāpjam tūkstošiem reižu.
Vējā. Lietū. Tūkstošiem reižu. Tu nekad nekrīti.
Tomēr nokritu.
Vai tā ir tiesa, ko Mestrs Lūvins apgalvo par manām kājām?
-Es labāk mirtu. -Nesaki tā!
Te jau mazāk acu, milēdij. Taču tomēr vēl par daudz.
Pagājuši deviņi gadi, kopš spēru te kāju. Un toreiz mani nepazina.
-Manu lēdij! -Aicināta Karaļa ostā, lēdija Stārka!
-Vai sekosiet mums? -Neesam neko noziegušies.
-Esam norīkoti jūs ievest pilsētā. -Norīkoti?
-Nezinu, kurš deva šo rīkojumu... -Sekojiet man, Lēdija Stārka!
Keta! Ejiet augšā!
Ak, tu tārps!
Tu mani uzskati par šķērsielas ielasmeitu, kuru var...
Nevēlējos izrādīt necieņu.
Kā tu uzdrošinies mani šeit atvest? Vai esi zaudējis prātu?
Te neviens tevi nemeklēs.
Es ļoti atvainojos par lokālu.
-Kā zināji, ka ierodos Karaļa ostā? -Tuvs draugs pateica.
-Lēdija Stārka! -Lord Varīs!
Redzēt tevi pēc tik daudz gadiem ir svētība.
Nabaga rokas!
-Kā tu zināji, ka ieradīšos? -Zināšanas ir mans arods.
Vai paņēmi arī dunci?
Mani putniņi ir visur.
Pat Ziemeļos. Tie čukst man savādus stāstus.
-Valīrijas tērauds. -Vai zini, kam pieder šis duncis?
Atzīšu, ka nezinu.
Šī ir vēsturiska diena. Tu nezini to, ko zinu es.
Ir tikai viens tāds duncis visās karaļvalstīs.
-Tas ir mans. -Tavs?
Vismaz bija līdz Prinča Džofreja vārda dienas turnīram.
Es derēju uz seru Džeimiju, kā ikviens saprātīgais.
Kad Ziedu bruņinieks viņu uzveica, es zaudēju šo dunci.
-Kam? -Tīrionam Lanisteram. Velnēnam.
Ja tas būtu īsts zobens, tu jau būtu miris.
Lords Sniegs uzauga pilī, izsmiedams tādus kā tu.
Pip, vai Neda Stārka bastards asiņo kā pārējie?
Nākamais!
Izrādās, Lord Snieg, ka esi mazāk nederīgais cilvēks te.
Savācieties! Vairāk vienā dienā nevar izturēt.
Apburošs.
Viņam nav jābūt apburošam. Viņam šo zagļu bars jāpārvērš Naktssardzē.
-Kā izdodas, Komandieri Mormont? -Palēnām.
Krauklis atnesa Neda Stārka dēlam.
-Labas vai sliktas ziņas? -Abējādi.
Lord Stārk!
Vēlējos šo iedot jau agrāk.
Esmu tik aizmāršīgs!
Krauklis no Ziemmalas šorīt atnesa.
Labas ziņas?
Varbūt vēlies tajās padalīties ar sievu.
-Mana sieva ir Ziemmalā. -Vai tiešām?
Šķita, ka viņa te būs lielākā drošībā. Viena no manām iestādēm.
Tu esi līksms vīrs. Ļoti līksms.
Ned!
Stārki. Veikli iekarst, lēni domā.
Tevis dēļ dabūju pa degunu.
Redzams uzlabojums.
-Nez, kā tu izdzīvotu aiz sienas? -Nez, cik drīz tevi atrastu vilki?
-Uz ko skaties, pusvīr? -Es skatos uz tevi.
Jā, tev ir ļoti interesanta seja.
Ļoti labi ielāgojama. Jums visiem.
-Kālab tev rūp mūsu sejas? -Izskatīsies brīnišķīgi uz pīķiem.
Varbūt jāuzraksta par to manai māsai Karalienei?
Parunāsim vēlāk, Lord Snieg.
Visi zināja, kā šeit ir, un tu biji vienīgais, kas man to pateica.
Mans tēvs zināja un atstāja mani sapūt uz Mūra.
Arī Grena tēvs viņu pameta. Ārpus fermas trīs gadu vecumā.
Pipu pieķēra zogam siera rituli.
Viņa mazā māsiņa trīs dienas nebija ēdusi.
Viņam bija jāizvēlas. Viņa labā roka vai Mūris.
Es iztaujāju Lordu Komandieri. Aizraujoši stāsti.
-Viņi mani nīst, jo esmu labāks. -Labi, ka tos nav apmācījis Rodriks.
Diez vai viņi turējuši zobenu, pirms viņi te ieradās.
Tavs brālis, Brens. Viņš ir pamodies.
Ierosinājums vien tiktu uzskatīts par nodevību.
-Mums ir pierādījums. -Lords Tīrions teiks, ka tas nozagts.
Vienīgajam, kas teiktu citādi, nav rīkles, pateicoties zēna vilkam.
Petīrs solīja palīdzēt atklāt patiesību.
Viņš man ir kā brālis, Ned. Viņš nenodos manu uzticību.
Centīšos saglabāt tevi dzīvu. Kā muļķis nespēju atteikt tavai sievai.
Es to neaizmirsīšu. Tu esi patiess draugs.
Tikai nevienam nestāsti! Man jāuztur sava reputācija.
Kā tu vari būt tik dumjš? Viņš ir desmit gadus jauns zēns.
-Par ko tu domāji? -Par mums. Par vēlu sūdzībām.
-Ko zēns viņiem pastāstīja? -Viņš neko neatceras.
-Tad par ko tu trako? -Ja nu viņš atceras?
-Ja pastāsta tēvam? -Teiksim, ka melo. Ko vien vēlamies.
Gan pārspēsim bērnu. Un ar tavu vīru došos karā, ja vajadzēs.
Par mums var uzrakstīt balādi. "Sersejas palaistuves karš".
-Laid mani vaļā! -Nekad.
Puika nerunās. Ja runās, es viņu nogalināšu.
Viņu, Nedu Stārku, Karali, viņus visus,
līdz mēs ar tevi paliksim vienīgie uz pasaules.
-Kaut varētu satikt meitenes! -Tas ir pārāk bīstami.
-Tikai uz mirklīti. -Vispirms atklāsim naidnieku.
Es zinu, ka tie bija viņi. Lanisteri. Es jūtu to līdz kaulam.
Ja Īkstītim ir taisnība, bez pierādījuma nevaru neko iesākt.
Ja atradīsi pierādījumu?
Tad atvedīšu to Robertam. Cerēšu, ka vēl ir tāds, kādu pazinu.
Brauc uzmanīgi!
-Tavs raksturs ir bīstams. -Mans raksturs?
Tu vakar gandrīz nogalināji nabaga Īkstīti.
-Viņš tevi joprojām mīl. -Tiešām?
Dodies nu!
Jā, pagājis ilgs laiks, taču atceros katru cīņu.
-Vai atceries savu pirmo? -Protams, augstība!
-Kas viņš bija? -Došaroši. Nebiju dzirdējis.
-Kā tu to paveici? -Šķēps sirdī.
Ātri. Tev paveicās.
Man bija Tārliju zēns Vasarzāles cīņā.
Mans zirgs uzņēma bultu. Biju uz kājām, mīcoties dubļos.
Viņš skrēja man virsu, šis dumjais zēns.
Viņš domāja, ka spēs izbeigt sacelšanos ar vienu vēzienu.
Es viņu nogāzu ar veseri. Tolaik vēl biju stiprs.
Ielauzos viņa krūškurvī. Iespējams, satriecu visas ribas.
Stāvēju viņam pāri, veseris gaisā.
Tieši pirms to nolaidu, viņš iekliedzās: "Pagaidi!"
Neviens nestāsta, kā viņi aptaisās.
To daļu dziesmās neliek.
Dumjais zēns.
Tagad Tārliji krīt ceļos kā ikviens.
Viņš varēja turēties kaujas malā kopā ar gudrajiem zēniem.
Šodien sieva viņu padarītu nožēlojamu, dēli būtu nepateicīgi,
un viņš trīsreiz naktī dotos uz spaini pačurāt.
Vīnu!
Lensels. Tik dumjš vārds!
Lensels Lanisters.
Kurš tevi nodēvēja? Plānprātis, kurš stostījās?
-Ko tu dari? -Tā ir tukša, Jūsu Augstība.
-Kā to saprast, ka tukša? -Tajā vairs nav vīna.
Tad sagādā vēl!
Pasauc savu brālēnu!
Karaļkāvi, nāc iekšā!
Lanisteru ieskauts.
Ikreiz, aizverot acis, redzu to blondos matus
un pašapmierinātās sejas.
Stāvēt tur ārā kā cildenam sargam laikam ir lepnumu ievainojoši?
Džeimijs Lanisters, dižā Tīvina dēls.
Spiests stāvēt pie durvīm, kamēr karalis ēd, dzer, kārnās un kniebjas.
Mēs te dalāmies kara stāstos.
Kurš bija tavs pirmais? Ja neskaita veco.
Viens no izstumtajiem brālībā.
Es tur todien biju. Tu biji tikai skvairs. 16 gadus jauns.
Tu nogalināji Saimonu. Labākais gājiens, kādu esmu redzējis.
Labs cīnītājs, taču viņam trūka izturības.
-Tavs pārkāpējs bilda pēdējos vārdus? -Nocirtu viņam galvu. Nē.
Kā ar Tārgārjenu? Ko teica Trakais Karalis, kad iedūri viņam mugurā?
Neesmu jautājis.
Vai sauca tevi par nodevēju? Vai atkāpās?
Teica to pašu, ko stundām: "Visus nodedzināt!"
Ja tas ir viss, Jūsu Augstība...
-Vai dotraki vergus pērk? -Viņi netic naudai. Vairums dāvināti.
-No kā? -Redzot šo ordu, dāvini vai cīnies.
Vairumam tā ir viegla izvēle.
Protams, reizēm ar to nepietiek.
Reizēm halu aizvaino saņemtais skaits, domā, ka vāji un neglītas.
Reizēm nolemj, ka jātnieki sen nav cīnījušies, un viņiem vajag treniņu.
-Lai apstājas! -Apstādināt visu ordu?
-Cik ilgi? -Līdz nelieku citādi.
-Tu mācies runāt kā karaliene. -Ne kā karaliene. Kā halēse.
Kā tu uzdrīksties man pavēlēt?
Neviens nepavēl pūķim.
Esmu Septiņu karalistu lords. Nepieņemu pavēles no mežoņu ielenēm.
-Viņš jautā, vai nogalināt. -Nē!
-Jānocērt ausi, lai iemācītu cieņu. -Lūdzu, nedariet viņam pāri!
Nevēlos, ka manu brāli ievaino.
Nogalini šos dotraku suņus!
Es esmu tavs karalis.
Vai atgriezīsimies, Halēse?
Tu ej.
Vēlējos būt te, kad pirmoreiz to redzēji.
-No rīta došos prom. -Tu dosies prom?
Esmu pirmais izlūks. Mans darbs ir tur.
Saņemti uztraucoši ziņojumi. Tādi, kuriem nevēlos ticēt.
-Esmu gatavs. Es tevi nepievilšu. -Tu nekur nedosies.
-Es esmu labāks par pārējiem. -Tu neesi labāks!
Te tu saņem, ko esi pelnījis un kad pelnījis.
Parunāsim, kad atgriezīšos.
-Lāča pauti. -Tu joko.
Viņa smadzenes un iekšas, plaušas un sirds. Cepts paša taukos.
Simts jūdzes ziemeļos aiz Mūra tu vilkiem neatstāsi it neko.
-Kā garšo lāča pauti? -Mazliet sīksti.
-Kas ir dīvainākais, ko esi ēdis? -Vai Dornes meitenes skaitās?
Tā tu klīsti caur Septiņām karaļvalstīm, ķerot zaglēnus
un atvedot šurp kā dedzīgus rekrūšus?
Ne visi ko noziegušies. Daži tikai meklē dienišķo maizi.
Daži augstdzimušie meklē slavu.
Lielāka iespēja atrast maizi, nekā slavu.
Naktssardze tev šķiet joks, ne?
Vai tas mēs tev esam, Lanister? Ākstu armija melnā?
Jums nepietiek vīru armijai. Bez Jorena te nav citu jautro.
Ceru, ka esam apgādājuši ar labiem stāstiem, kuros dalīties Karaļa ostā.
Taču ir, ko apdomāt, kad dzer vīnu un izbaudi bordeļus.
Puse no zēniem, ko šodien redzēji, mirs ziemeļos aiz Mūra.
Varbūt tos pieveiks mežoņu cirvis.
Varētu būt slimība. Varbūt tikai saaukstēšanās.
Viņi mirst sāpēs.
Viņi to dara, lai tukli lordiņi kā tu varētu baudīt vasaras pēcpusdienas.
Tev šķiet, ka esmu tukls?
-Vai varu tevi saukt par Bendženu? -Sauc, kā vien tev tīk!
Nezinu, kā tevi aizvainoju.
Naktssardzi es ļoti cienu un cienu arī tevi.
Mans brālis reiz teica, ka viss pirms "bet" neskaitās.
Bet.
Es neticu, ka aiz Mūra glūn milži, spoki un Baltie klīdēji.
Domāju, ka vienīgā atšķirība starp mums un mežoņiem ir tā,
ka mūsu senči dzīvoja pareizajā pusē, kad uzbūvēja Mūri.
Tev taisnība. Mežoņi no mums īpaši neatšķiras.
Varbūt mazliet skarbāki, taču viņi ir no miesas un kauliem.
Es protu viņus uzmeklēt un nogalināt.
Ne jau Mūris man rada bezmiegu.
Tu nekad neesi tur bijis, tālab nestāsti man, kas tur ir.
Dosies lejā?
-Turies siltumā! -Izbaudi pilsētu!
Man šķiet, ka es viņam sāku patikt.
-Dodies lejā? -Tunelī un otrajā pusē.
Viņš pāris mēnešus būs Mūra ziemeļos.
-Tātad tu arī dosies uz Karaļa ostu? -Jā. Parīt.
Pusi rekrūšu atrodu cietumos.
Ceļojam kopā! Man noderētu sabiedrība.
-Ceļoju visai nevīžīgi. -Ne šoreiz.
Nakšņosim labākajās pilīs un krogos.
Neviens neatraida Lanisteru.
Jā, Halēse.
-Ko tu dari? -Kad pēdējo reizi asiņoji?
Tu mainies, Halēse.
Lielā Ērzeļa svētība.
Vīrs zirga mugurā. Ar izliektu asmeni ir viegli apieties.
Dotrakam tas ir labs ierocis,
taču ne vīram bruņās.
Tas netiks cauri tēraudam.
Te noderīgs plats zobens. Piemērots caurduršanai.
-Dotraki nenēsā dzelzs kleitas. -Bruņas.
-Bruņas vīru padara... -Lēnu.
Taisnība. Tās arī atstāj vīru dzīvu.
Cīnīties man iemācīja tēvs. Viņš mācīja, ka ātrums uzveic izmēru.
-Dzirdēju, ka tēvs bija kareivis. -Asins jātnieks Hals Barbo.
-Tavs tēvs arī bija kareivis? -Joprojām ir.
Godājams vīrs. Es viņu nodevu.
Halēse šovakar vēlas ēst ko citu.
-Nosit trusi! -Atrodi pīles! Viņai patīk pīles.
Vai esi redzējusi kādu pīli? Vai tev pierē ir acis?
Tad suņus! Tos es te daudz esmu redzējusi.
Nedomāju, ka viņa vēlas ēst suni.
Halēsē ir bērniņš.
Tā ir tiesa. Viņa nav asiņojusi divus mēnešus. Bērniņš uzpūšas.
Dižā Ērzeļa svētība.
Viņa nevēlas ēst zirgu.
Likšu zēniem nokaut kazu.
Man jādodas uz Kohoru.
-Mēs dodamies uz Vaēsu Dotraku. -Neraizējies. Es jūs pagūšu.
Ordu ir viegli atrast.
Neesi tik stīvs! Kustīgam mērķim grūtāk trāpīt.
Tu gan kusties par daudz.
Ja izstieptu zobenu, tu pats tam uzskrietu.
-Cik ziemu piedzīvoji, Lord Tīrion? -Astoņas.
-Visas bija īsas? -Runā, ka man dzimstot, trīs gadus.
Šī vasara ilgusi deviņus.
Taču mums ziņo, ka dienas kļūstot īsākas.
Stārkiem vienmēr ir taisnība.
Tuvojas ziema.
Šī būs gara, un notiks tumšas lietas.
Mēs sagūstām mežoņus. Ik mēnesi arvien vairāk.
Viņi bēg uz dienvidiem. Esot redzējuši Baltos klīdējus.
Jā, un Lanisportas zvejnieki esot redzējuši nāras.
Viens mūsējais esot redzējis, kā tie nogalina viņa biedrus.
Viņš to zvērēja līdz brīdim, kad Stārks viņam nocirta galvu.
Naktssardze ir vienīgā, kas stāv starp valstību un viņpusi.
Tā kļūst par nedisciplinētu zēnu un nogurušu vecīšu armiju.
Mūsu ir mazāk nekā tūkstotis.
Nespējam sapulcināt no citām pilīm. Nespējam kārtīgi patrulēt savvaļā.
Mums knapi pietiek resursu bruņām un barībai.
Tava māsa sēž pie karaļa sāna.
Saki viņai, ka mums vajag palīdzību!
Ziema nāk. Lai dievi mums palīdz, ja nebūsim gatavi!
Tas ir zēns.
-Kā tu zini? -Es zinu.
Man žēl, ka dodies prom, Lanister.
Vai nu es vai šis sals, kurš acīmredzami nekur nedosies.
-Vai piestāsi Ziemmalā? -Domājams.
Nav daudz dūnu gultu ceļā uz Karaļa ostu.
Ja satiec manu brāli Brenu, tad saki, ka ilgojos!
-Saki, ka apciemotu, ja spētu! -Protams!
-Viņš vairs nestaigās. -Bagātam kroplim ir vieglāk.
-Turies, Snieg! -Visu gaišu, manu lord!
Tu kavē, puika!
Rīt te būsi dienvidū.
-Kas tu esi? -Tavs deju skolotājs Sīrio Forels.
Rīt tu to noķersi. Tagad pacel!
Tā nav pareizi, puika.
Tas nav dižs zobens, kuram vajag divas rokas.
-Pārāk smags. -Pietiekami smags īstajam spēkam.
Lūk tā! Vajag tikai vienu roku.
Tu stāvi nepareizi. Pagriezies uz sāniem!
Jā.
Tu esi kalsns. Tas ir labi.
Mērķis ir mazāks.
Parādi satvērienu!
Jā. Satvērienam jābūt maigam.
-Ja nu nometu. -Tēraudam jābūt daļai no tavas rokas.
Vai vari nomest daļu no rokas? Nē.
Deviņus gadus Sīrio Forels bija Brāvosas pirmais zobens.
Viņš šīs lietas zina. Tev jāklausās, puika!
-Esmu meitene. -Zēns. Meitene.
Tu esi zobens. Tas arī viss.
Lūk, tas ir satvēriens!
-Tu neturi kaujas cirvi. Tu turi... -Adatu.
Tieši tā!
Tagad sāksim deju.
Atceries, bērns! Šī nav Vesterosas deja.
Bruņinieku deja. Ciršana un sišana.
Šī ir Brāvosas deja. Ūdens deja.
Tā ir strauja un pēkšņa.
Ikviens ir veidots no ūdens. Vai tu to zināji?
Ja kādu caurdur, ūdens iztek, un viņš mirst.
Mēǵini man trāpīt!
Augšā!
Miris.
Ļoti miris.
Aiziet!
Vēlreiz! Veikli!
Tulkojusi Zane Stara