-Milorde, matei ir geresnių laikų. -Vėl atėjai?
-Regis, draugu likai tik tu. -Ne. Dauguma vis dar tave myli.
Sansa šįryt pasirodė rūmuose ir prašė tau malonės.
-Ji puolė ant kelių. Juokeisi ir tu? -Tu apie mane labai blogos nuomonės.
-Aš mažiausiai trokštu tavo kraujo. -Nežinau, ko nori. Pavargau spėliot.
Vaikystėje, kai dar nebuvau iškastruotas su įkaitintu peiliu,
su aktorių trupe keliaudavau po laisvuosius miestus.
Jie mane išmokė, kad kiekvienas turi savo vaidmenį. Taip pat ir rūmuose.
Aš gandų valdovas. Mano vaidmuo - suktas pataikūnas,
kurio negraužia sąžinė. Esu puikus aktorius, milorde.
-Gali mane ištraukt iš šitos skylės? -Galėčiau.
O ištrauksiu? Ne.
-Kaip ir sakiau, aš ne didvyris. -Ko nori? Atsakyk.
Be mįslių. Be istorijų. Atsakyk, ko tau reikia?
Taikos.
Tavo sūnus su šiauriečių kariuomene žygiuoja į Pietus.
Ištikimas vyrukas. Kovojantis už tėvo laisvę.
-Robas? Juk jis dar vaikas. -Tokie vaikai laimėdavo karus.
Bet Sesrėjai ramiai miegot neleidžia vėlionio karaliaus brolis.
Lordas Stanis gali pareikšti teises į sostą.
Jis patyręs, negailestingas karvedys.
Stanis yra tikrasis Roberto įpėdinis. Pagal įstatymus sostas priklauso jam.
Sansa labai prašė tavęs pasigailėt, todėl nevertėtų to paleist vėjais.
Sersėja žino, kad prijaukintas vilkas geriau nei miręs.
Tarnauti jai, kuri nužudė karalių, išskerdė vyrus ir suluošino sūnų?
Tarnauk karalystei! Pripažink karalienei savo išdavystę.
Liepk sūnui sudėt ginklus ir pripažint Džiofrį įpėdiniu.
Ji žino, kad tu garbingas žmogus.
Jei prižadėtum išsaugoti taiką ir nusinešti jos paslaptį į kapus,
galėtum ramiai gyvent prie Sienos su savo broliu ir pavainikiu.
Negi manai, kad taip branginu savo gyvybę?
Kad paaukočiau savo garbę dėl kelerių metų, dėl ko?
Užaugai tarp aktorių.
Puikiai įvaldei jų meną.
O aš augau tarp karių.
Seniai išmokau susitaikyt su mirtimi.
Gaila. Labai gaila.
O kaip tavo dukters gyvybė, milorde? Ar tau ji nieko verta?
-Sveikinimas jo dukterėčiai Valdai. -Arba Frėjus nori, kad taip manytum.
Šaudykit visus išskrendančius varnus. Frėjus negali atskleist tavo veiksmų.
-Jis senelio vasalas, gal padėtų? -Geriau nesitikėk, neteks nusivilti.
-Žiūrėkit.
Tėvas trūnija belangėj. Kas žino, kada jie sugalvos jį nukirsdint?
-Reikia persikelti per Trišakį. -Pranešk jiems, kad keliesi per upę.
Mūsų penkiskart daugiau. Jei reiks, užimsim Dvynius.
Nėra laiko. Taivinas Lanisteris juda į Šiaurę, kol mes kalbam.
Frėjai 600 metų kontroliuoja tiltą. Niekam nepavyko išvengt mokesčio.
-Pabalnokite man žirgą. -Vienas? Tave parduos Lanisteriams.
Arba įmes į belangę. Arba perrėš tau gerklę.
Tėvas viską padarytų, kad galėtume saugiai persikelti.
Jei aš šios kariuomenės vadas, negaliu kažkam leist už mane derėtis.
Tavo tiesa. Josiu aš.
-Ją nudės. -Nuo vaikystės pažįstu Lordą Frėjų.
-Jis niekad manęs nenuskriaustų. -Nebent jam tai būtų naudinga.
-Ko tau reikia? -Malonu Jus ir vėl matyt, milorde.
Praleiskim tai. Tavo bernelis toks pasipūtęs, kad pats nepasirodo.
-Ką man su tavim daryt? -Tėve, valdykis.
-Ledi Stark yra... -Kas tavęs klausė?
Kol nemiriau, tu nesi lordas Frėjus. Atrodau kaip numirėlis?
-Tėve, prašau. -Benkarte, ne tau mane mokyt.
Jei nebūčiau apvaisinęs tavo motinos, ji iki šiandien melžtų karves.
Na, gerai. Ateik čia.
Štai. Pademonstravau geras manieras, tai gal dabar mano sūnūs užsičiaups.
-Gal galime pasikalbėt akis į akį? -Mes dabar kalbam.
Gerai. Visi laukan!
Tu irgi.
Matei ją? Jai penkiolika.
Gėlelė ir visos jos grožybės man.
Esu tikra, kad ji padovanos Jums begalę sūnų.
-Tavo tėvas neatvyko į vestuves. -Jis ligotas, milorde.
Netvyko ir į paskutiniąsias. Arba į tas, kurios vyko prieš tai.
Tavo šeima niekad manęs negerbė. Nesigink. Žinai, jog tai tiesa.
Lordas Talis tavo atžaloms niekad nebūtų leidęs tuoktis su manaisiais.
-Matyt jis turėjo savų priežasčių. -Man jos neįdomios.
Tik noriu atsikratyt sūnų ir dukterų. Matai, kiek prisiveisė?
Kodėl tu čia?
Atėjau paprašyt atidaryti vartus, milorde,
kad sūnus su kariais persikeltų per Trišakį ir judėtų toliau.
-Kodėl? -Jei pažvelgtumėt nuo tvirtovės,
pamatytumėt, kad prie Jūsų pilies jis atsivedė 20 000 vyrų.
Ir, kai čia atžygiuos Taivinas, 20 000 vyrų padės savo galvas.
Tavo vyras trūnija požemyje, o sūnaus dar kiaušai neapžėlę.
-Davėt priesaiką mano tėvui. -Taip, kažką paburbėjau.
Jei pamenu teisingai, esu prisiekęs ir karūnai.
Dabar Džiofris karalius, vadinasi, tavo sūnus ir kiti yra maištininkai.
Jei turėčiau tiek proto, kiek žuvys, atiduočiau jus Lanisteriams.
-O kas neleidžia? -Jūs, Taliai, Lanisteriai, Barateonai.
Pasakyk nors vieną rimtą priežastį, kodėl dėl jų turėčiau sukt galvą.
-Emonas sakė, kada sugis tavo ranka? -Sako, kad greit.
Gerai. Vadinasi, netrukus galėsi jį nešiot.
Pamaniau, kad tau labiau tiks vilkas, o ne lokys,
todėl reikėjo iškalt naują gugą, vadinamą Longklavu.
Patikimas bendražygis ne tik lokiui, bet ir vilkui.
-Čia Valirijos plienas. -Šis kardas priklausė mano tėčiui.
O prieš tai mano seneliui. Tai 500 metų Mormontų palikimas.
Jis turėjo atitekt sūnui, Džorai. Jis užtraukė gėdą mūsų giminei,
bet jis turėjo garbės palikt kardą prieš kelionę į Vesterosą.
-Milorde, man garbė, bet aš negaliu. -Gali ir paimsi.
Nestovėčiau čia, jei ne tu ir tavo žvėris.
Prakeiktas numirėlis bandė mane nudėt.
Taigi tu jį priimsi. Taškas.
-Supratai? -Taip, milorde.
Bet nemanyk, kad pamiršau tavo ir Aliserio Torno kivirčą.
Čia vyro kardas. Ir jį nešioti gali tik tikras vyras.
-Šįvakar atsiprašysiu Sero Aliserio. -Ne. Vakar išsiunčiau jį į Uostą.
Tą ranką, kurią nuplėšė tavo vilkas,
liepiau Tornui padėt karalaičiui po kojų.
Tai turėtų atitraukt Džiofrio dėmesį.
Beje, tave ir Torną skirs tūkstančiai mylių.
-Pasidėk jį saugiai ir atnešk maistą. -Taip, milorde.
-Šaunuolis, vaikine. -Nusipelnei, Snou.
Gerai padirbėjai.
-Nagi, rodyk. -Ką?
-Kardą. Rodyk kardą. -Kardą! Kardą! Kardą!
-Pažiūrėkit. -Atstokit.
Noriu šviesoje į jį pažiūrėt.
Duokš.
-Kas nutiko? -Negaliu.
-Ko negali? -Atsargiau, jis aštrus.
-Neturėčiau tau to sakyt. -Bet labai norėtum.
Nori pasakyt, kad...?
Atsikrido varnas. Perskaičiau išminčiui skirtą žinutę.
-Tai dėl tavo brolio, Robo. -Kas?
-Kas jam nutiko? -Jis žygiuoja į Pietus kariaut.
Prie jo prisidėjo visi vasalai. Jie jį apsaugos.
Turėčiau ten būti.
Turėčiau būti su juo.
Jeigu mes tai padarysim, atgal tuo keliu grįžt negalėsim.
Na? Ką jis sakė?
Lordas Valderis leidžia persikelt.
Gali vestis ir jo karius.
Jis pasiliks apie 400 vyrų, kurie užtikrins sklandų persikėlimą.
-Ir kokia to kaina? -Jo sūnus bus tavo skvairu.
-Jis nori būt įšventintas į riterius. -Gerai.
Ir?
O Arija tekės už jo sūnaus Valdrono, kai jie abu sulauks tinkamo amžiaus.
Ji neapsidžiaugs.
Ir?
Ir, kai karas pasibaigs...
...turėsi vest jo dukterį. Kurią tik panorėsi.
-Jų daug. Jo manymu, kuri nors tiks. -Supratau.
-Matei jo dukteris? -Mačiau.
-Ir? -Viena buvo...
-Galiu atsisakyt? -Jei nori persikelt per upę, negali.
Tada sutinku.
-Semas sakė, kad kvietėte. -Kviečiau.
Gal būsi toks malonus ir man padėsi?
Ar kada pagalvojai, kodėl Nakties Sargybai,
-negalima vesti ir susilaukti vaikų? -Ne.
Kad jie nemylėtų. Meilė pražudo pareigos jausmą.
Jei ateitų tokia diena, kai tavo tėvas turėtų pasirinkt,
garbę ar tuos, kuriuos myli, ką jis darytų?
Jis nieko nepaisytų ir pasielgtų teisingai.
Tokių, kaip Lordas Starkas, vienas iš 10 000. Ne visi tokie stiprūs.
Kas ta garbė, jei lyginam ją su moters meile?
Ar pareiga gali prilygti jausmui, kai paimi naujagimį sūnų ant rankų?
Arba brolio šypsena?
-Semas Jums pasakė. -Mes visi žmonės.
Atliekame pareigas, kurioms nereikia aukos. Tada garbingam būti lengviau.
Anksčiau ar vėliau, ateina ta diena,
kai nebūna taip lengva. Diena, kai reikia pasirinkt.
-Štai mano diena. Tą norit pasakyt? -Skaudu, berniuk.
-Aš suprantu. -Ne, jūs nesuprantat.
Niekas nesupranta.
Aš pavainikis, bet jis mano tėvas, o Robas mano brolis.
Dievai žiauriu būdu išbandė mano ištikimybę. Jie laukė, kol pasensiu.
Ką galėjau padaryt, kai gaudavau tokias žinutes iš varnų?
Apie sutryptą giminę ir išžudytą šeimą.
Buvau bejėgis. Aklas. Silpnas.
Bet, kai išgirdau, jog jis nužudė mano brolio sūnų,
jo vargšą vaikaitį ir kitus vaikus,
net pačius mažiausius.
Kas Jūs?
Mano tėvas buvo Mekaras I.
Po jo mano brolis Eigonas, kai aš pats sosto atsisakiau.
-Vėliau sostą perėmė jo sūnus Aerys. -Dar kitaip - išprotėjęs karalius.
-Jūs Emonas Targarienas? -Esu Tvirtovės išminčius.
Prisiekęs tarnaut Juodajai piliai ir Nakties Sargybai.
Ir aš tau nepatarsiu likt ar išvykt.
Turėsi pats pasirinkt,
ir gyvent su tuo likusį gyvenimą.
Kaip aš.
Milorde. Mano saule ir žvaigždės.
Drogai.
Mano žirgas.
-Mano kraujo broli. -Ne, aš turiu joti.
Jis nukrito nuo žirgo. Kalas, kuris negali joti, nėra Kalas.
Jis tiesiog pavargęs. Jam reikia poilsio.
Šiandien ir taip toli nukeliavom. Apsistokim čia.
Čia netikusi vieta. Ir jokia moteris mums nenurodinės, net ir Chalizė.
-Apsistosim čia. Drogo įsakymas... -Tu man, Chalize, neįsakinėsi.
-Suraskit Miri Maz Dur. -Raganą? Atnešiu tau jos galvą.
Atvesi ją sveiką ir gyvą arba Kalas sužinos, kad man nepaklusai.
Starkų giminė pajudėjo į Pietus nuo Dvynių,
Jiems įkandin - lordo Frėjaus kariai. Jie už dienos kelio į Šiaurę.
Gal jam ir trūksta patirties, proto,
bet jis tikrai turi tos kvailos provinciškos drąsos.
Tęskite. Nenorėjau įsiterpt.
Tikiuos, tavo laukiniai bus naudingi, antraip būsim praradę gerą plieną.
Ilgaplaukis dičkis pareikalavo dviejų kovos kirvių.
-Dviašmenio iš sunkaus juodo plieno. -Šaga mėgsta kirvius.
Kai prasidės mūšis, tu su laukiniais žygiuosi avangarde.
-Avangarde? Pirmose gretose? -Jie atrodo nuožmūs.
Nuožmūs?
Vakar Mėnulio brolis dėl dešrigalio nudūrė akmeninį varną.
Trys akmeniniai varnai sučiupo Mėnulio brolį ir perrėžė gerklę.
Laimei, Bronas sulaikė Šagą, kad jis nenukirstų koto negyvėliui,
bet Ulfas prašo atlygint žalą, o Šaga ir Guntoras net nežada mokėti.
Jei kariai nedrausmingi, kaltas jų vadas.
Neabejoju, kad yra paprastesnių būdų mane pribaigt.
Daugiau apie tai nediskutuosim.
Regis, netekau apetito. Jums leidus, milordai.
-Iš kur ištraukei tokią gražuolę? -Aš ją pasiėmiau.
-Pasiėmei? Iš ko? -Iš sero... Kuo jis vardu?
Nežinau. Jis apsistojęs už trijų palapinių.
-Ir jis neprieštaravo? -Bandė kažką sakyt.
Na, šansai, kad gyvensiu tiek, kad už tai atsiimčiau, sumažėjo.
Rytoj žygiuosime avangarde.
O taip.
Man irgi reikia ką nors susirast.
-Kas tu? -Kuom turėčiau būti?
-Kaip tave vadino motina? -Šėja.
-Kaip tave vadino taviškė? -Motina mirė mane gimdydama.
Ar tam aš čia? Pakalbiui apie mūsų motinas?
-Koks čia akcentas? -Užjūrio.
-Ko tu iš manęs nori? -Ko aš noriu iš tavęs?
Apsistok čia, pilstyk man vyną, juokis iš mano pokštų.
Masažuok man skaudančias kojas po dienos žygių.
Kol būsi su manimi, į lovą nepriimk jokio kito vyro,
ir išdulkink mane taip, lyg tai būtų paskutinė naktis šioj žemėj.
-Kas už tai? -Pirma, saugumas. Būsi neliečiama.
Antra, mėgausies mano kompanija,
-kuri, kiek teko girdėt, įspūdinga. -Tai sakė moterys, kurioms mokėjai?
Ir trečia...
...tiek aukso, kad negalėtum jo išleist per tūkstantmetį.
Ar priimi mano pasiūlymą?
Pradėkim nuo tavo paskutinės nakties šioj žemėj.
-Chalize. -Užeik.
Jis labai stiprus. Niekas neįvertina jo stiprybės.
-Šiąnakt jis mirs, Chalize. -Jis negali. Aš jam neleisiu.
Net karalienė neturi tokių galių.
Turim greičiau iš čia nešdintis. Ašai yra geras uostas.
-Nepaliksiu jo. -Chalize, jo valandos suskaičiuotos.
Jei jis ir mirs, kodėl turėčiau bėgt?
Esu Chalizė ir po Drogo mirties mano sūnus taps Kalu.
Čia ne Vesterosas, kur kraujo ryšiai šį tą reiškia.
Čia pripažįstama tik jėga. Drogui mirus, jie stos į kovą.
Nugalėtojas taps naujuoju Kalu. Jis nepakels varžovo.
Sūnų paims tau nuo krūtinės ir atiduos sudrąskyt šunims.
Nepaliksiu jo.
Žaizda supūliavo.
-Tai tavo darbas, ragana. -Gana!
-Neliesk jos. -Ne? Neleisi man jos nubaust?
Melskis, kad pati nenukentėtum.
Tai tu leidai raganai kišt nagus prie Kalo.
-Prikąsk liežuvį. Ji vis dar Chalizė. -Kol mano kraujo brolis gyvas!
Kai jis mirs, ji bus tuščia vieta.
Niekada nebuvau tuščia vieta. Mano gyslomis teka Drakono kraujas.
Visi drakonai išnykę, Chalize.
-Sere, šiąnakt turėtum vilkėt šarvus. -Manau, tu teisi.
-Tu ir vėl mane išgelbėjai. -Dabar privalai išgelbėt jį.
Jam jau niekas nepadės. Galiu tik palengvinti jo kančias.
Išgelbėk jį ir mainais gausi laisvę. Duodu žodį.
Juk turi žinot kokį nors būdą. Kokius nors burtus.
Žinau vieną. Tik yra manančių, kad mirtis geriau.
-Padaryk tai. Išsaugok jį. -Tai brangiai kainuos.
-Turime aukso. Gausi viską. -Tai kraujo magija. Kaina - mirtis.
-Mano mirtis? -Ne tavo, Chalize.
Atveskit man jo žirgą.
Chalize, nedaryk to. Leisk man nudėt tą raganą.
-Nudėjęs ją, pasmerksi Kalą mirčiai. -Kraujo magija uždrausta.
Esu tavo Chalizė. Aš sprendžiu, kas čia uždrausta.
-Išeikit. Dabar. -Pasiimk ją ir eik.
Ledi, privalai išeit ir tu.
Niekam nevalia įžengt į palapinę burtų metu. Šiąnakt šoks mirusieji.
Čia niekas neis.
Grąžink jį man.
-Ką tu padarei? -Turiu jį išgelbėt.
Jau galėjom būti už 12 km nuo čia, pakeliui į Ašai. Būtum buvus saugi.
-Taip negalima. -Taip reikia.
-Ragana. -Chotai, paklausyk...
-Nedrįsk. -Chalize!
Daugiau nė žingsnio, kary.
-Tu sužeista? -Kūdikis. Jis ateina.
-Atvesk pribuvėjas. -Jos neateis. Sako, kad ji prakeikta.
Jos ateis arba nukirsiu joms galvas.
Ragana gali priimti kūdikį. Girdėjau, kaip pati tai sakė.
-Mano liūte, atrodo, kad tau skauda? -Ne.
Liepsna degina tavo nuostabią, švelnią odą.
-Pošimts, moterie. Nejauti skausmo? -Tiesiog pripratusi.
-Išgersi? -Pažaiskim kitą žaidimą.
Tai Bravoso žaidimas su peiliu, galiu pamokyt.
-Čia galima netekt pirštų? -Jei laimėsi, neprarasi.
Ne. Apsieikim be ugnies ir peilių. Geriau pažaiskime tai, ką moku.
-Ir ką tu moki? -Greitai perkandu žmones.
-Skamba nuobodžiai. -Visai ne.
Taisyklės tokios. Pasakau teiginį apie tavo praeitį.
Jei aš teisus, tu išgeri. Jeigu suklystu, geriu aš. Jokių melų.
-Nenoriu žaist šio žaidimo. -Gerai. Pradėkim nuo Brono.
Tavo tėvas tave mušdavo.
Bet motina mušdavo smarkiau.
-Nužudei vyrą, neturėdamas dvylikos. -Tai buvo moteris.
Ji vaikėsi mane su kirviu.
Buvai išvykęs į Šiaurę, už Sienos.
-Ką ten veikei? -Dirbau.
Kadaise mylėjai moterį, bet nudegei, todėl daugiau neleidai sau pamilti.
Palauk. Juk čia apie mane.
-Tavo eilė, paslaptingoji svetimšale. -Nenoriu žaisti.
Gi linksma. Tik pažiūrėk, kaip mums smagu.
-Tavo motina buvo kekšė. -Gerk.
Gerai. Tavo tėvas paliko šeimą, kai buvai maža. Jis niekad negrįžo.
Gerk.
-Juk sutarėm, kad negalima meluot. -Gerk.
Tu norėjai kitokio gyvenimo. Gimei ten, iš kur norėjai ištrūkti.
-Po šito galėtų išgerti visi. -Gerai. Patikslinsiu.
Norėjai atsidurt kitur, tačiau kaip galėjai ten patekt?
Nemanau, kad tau patiktų sesers, davusios tylos įžadus, gyvenimas.
Ko griebtųsi nekilminga mergina?
Gerk.
-Tu tikra... -Gerk!
Daugiau jokių kalbų apie mano tėvus, nes iškabinsiu tau akis.
Brangioji ledi, apgailestauju, jei įžeidžiau.
-Mano eilė. -Gerai.
Klausk. Pabandyk mane perkąst.
-Žaisim kitaip. Ką buvai įsimylėjęs? -Laužai žaidimo taisykles.
-Mūsų lordas buvo vedęs. -Vedęs?
-Iš kur ištraukei? -Daug išgirsti, kai žaidi su kariais.
-Gal kitą kartą. -Ne kitą kartą, o dabar.
-Ta istorija nėra linksma. -Gal tau pasiseks mane pravirkdyt.
Mes su ledi papasakotume daugiau nemalonių istorijų nei tu.
Taigi...
Man buvo 16. Jodinėdamas su Džeimiu, išgirdau riksmą.
Ji, pusnuogė, išbėgo į kelią, o jai įkandin bėgo du vyrai.
Džeimis mikliai juos išbaidė, o aš ją apgaubiau savo apsiaustu.
Nepalikau jos vienos dėl išgąsčio. Kol brolis medžiojo prievartautojus,
nusivedžiau ją į artimiausią smuklę ir pamaitinau.
Jos vardas buvo Taiša. Alkana našlaite likusi račiaus duktė.
Kartu sutaršėme tris viščiukus ir ištuštinome ąsotį vyno.
Sunku patikėti, bet tais laikais dar nebuvau pratęs maukt vyną.
Pamiršau, kaip drovėjausi merginų. Bijojau, kad jos mane išjuoks,
kad sutrikusios nusuks akis arba klaus apie mano gražuolį brolį.
Pamiršau viską, mačiau tik Taišą.
-Ir kažkaip atsidūriau jos lovoje. -Už tris viščiukus? Suprantama.
Tai netruko ilgai. Pats nenutuokiau, ką dariau. Bet ji man buvo gera.
Po visko ji mane pabučiavo ir padainavo man dainą.
Ryte buvau toks įsimylėjęs, kad paprašiau jos rankos.
Nekaltas melas, kelios aukso monetos, girtas septonas ir mes jau susituokę.
Po kelių savaičių septonas išsiblaivė ir papasakojo viską mano tėvui.
-Spėju, tada jūsų pasakaitė baigėsi. -Ne visai.
Tėvas privertė Džeimį man pasakyt tiesą.
Matot, ta mergina buvo kekšė. Tai buvo Džeimio sumanymas.
Kelias, du vyrai, visa ta istorija. Jis manė, kad laikas man permiegot.
Kai brolis prisipažino, tėvas žmoną atidavė sargybiniams.
Už kiekvieną vyrą gavo po sidabrinį. Kas galėtų pasigirt tokiu atlygiu?
Jis nusivedė mane į kareivines ir privertė žiūrėti.
Galop, ji turėjo tiek sidabrinių,
kad monetos jai krito iš rankų ir riedėjo grindim.
-Būčiau nudėjęs tokį išsigimėlį. -Turėjai suprast, kad ji kekšė.
Tikrai? Buvau apgirtęs ir įsimylėjęs šešiolikmetis.
Mergina, kurios vos neišprievartavo, nesikviečia kito vyro į lovą.
Kaip sakiau, buvau jaunas ir kvailas.
Tu vis dar jaunas ir kvailas.
-Kas yra? Ko nori? -Pramiegosi karą.
Jie visą naktį žygiavo link mūsų. Dabar yra tik už 2 km į Šiaurę.
-Pašauk mano skvairą. -Neturi skvairo.
Jei mirsiu, apraudok mane.
Juk būsi negyvas. Kaip sužinosi?
Sužinosiu.
-Neišsišok. -Neišsišokt?
-Jei pasiseks, tavęs nepastebės. -Gimiau po laiminga žvaigžde.
Slėnio gentys, čionai!
Akmeniniai varnai, juodaausiai, ugniniai, Mėnulio broliai.
-Ir margi šunys. -Ir margi šunys.
Šiandien jūs tapsit Slėnio valdovais. Pirmyn, pasiimkit tai, kas jūsų.
-Pusžmogis! -Pusžmogis! Pusžmogis! Pusžmogis!
-Į mūšį.
Esi sumautas karys.
-Aš gyvas? -Gyvas.
-Laimėjom? -Kitaip dabar čia nekalbėtume.
-Kaip sekėsi mūsų gentims? -Gerai.
Smagu, kad jie sutaria.
-Tu sužeistas. -Malonu, kad pastebėjai.
-Girdėjau, kad mes laimėjom. -Žvalgai apsiriko.
Starko karių buvo 2000, o ne 20 000.
-Bent pavyko sučiupt Starkų berniuką? -Jo čia nebuvo.
-Tai kur jis tada? -Ten pat, kur ir kiti 18 000 karių.
O kur jie?
-Turėtume jot, miledi. -Ne.
Miledi.
Mūšis baigėsi jiems dar nespėjus susigaudyti.
Ledi Stark, pasiūlyčiau savo kardą, bet, regis, jį praradau.
Man nereikia tavo kardo.
-Grąžink man vyrą ir dukras. -Bijau, kad ir jie dingo.
Nužudyk jį. Nusiųsk jo galvą tėvui. Jis nukirto 10 mūsiškių. Pats matei.
-Jis daugiau pravers gyvas nei miręs. -Išveskit jį. Sukaustykit grandinėm.
Berniuk, galime tuoj pat baigti karą ir išsaugoti tūkstančius gyvybių.
Tu kovotum už Starkus, aš - už Lanisterius.
Kardais, ietimis, dantimis, nagais. Rinkis ginklą ir užbaikim tai.
Karaliaus žudike, jei spręsim tai tavo būdu, tu laimėsi.
-Mes to nedarysime. -Eime, gražuoliuk.
Šiandien myriop pasiunčiau 2000 vyrų.
-Dainiai šlovins jų auką. -Taip, tik mirusieji jų neišgirs.
Laimėjome mūšį, bet ne karą.
Ar išlaisvinom tėvą? Ar išgelbėjom mano seseris iš karalienės gniaužtų?
Ar išvadavome Šiaurę nuo tų, kurie nori mus parklupdyti?
Karas dar toli gražu nesibaigė.
Galima vieną pyragėlį? Su citrina ar kokį kitą.
-Trys variniai. -Kaip dėl šio riebaus karvelio?
Atstok. Įkyrėjai.
-Gal turit vakarykščių ar sudegusių? -Atšok.
-Kur visi eina? Kas vyksta? -Jie jį veda į Beiloro Septą.
-Ką? -Karaliaus patarėją.
Beiloras. Beiloras!
Aš lordas Edardas Starkas, karaliaus patarėjas.
Dievų ir žmonių akivaizdoje noriu pripažinti išdavystę.
Sulaužiau duotą karaliui Robertui priesaiką, išdaviau jo pasitikėjimą.
Prisiekiau saugot ir gint jo vaikus.
Nespėjus karaliaus kūnui atšalti, susimokiau nužudyti jo sūnų..
...ir pasiglemžti sostą sau.
Išdavikas!
Septonas ir palaimintasis Beiloras yra to liudininkai.
Džiofris Barateonas yra vienintelis Geležinio Sosto paveldėtojas,
Septynių Karalysčių lordas,
ir karalystės sergėtojas.
Nusidedame ir išperkame savo nuodėmes.
Šis vyras pripapažino savo kaltę Dievų ir žmonių akivaizdoje.
Dievai teisingi.
Bet mylimas Beiloras mokė, kad jie gali būti gailestingi.
Kas laukia išdaviko, Jūsų Didenybe?
Motina nori, kad lordas tarnautų Nakties Sargybai.
Netekęs titulų ir valdžios, jis tarnautų karalystei iki mirties.
Miledi Sansa irgi maldavo pasigailėti jos tėvo.
Bet moterų širdis lengva sugraudinti.
Kol aš esu jūsų karalius, jokia išdavystė nebus išteisinta.
-Sere Ilinai, atneškite man jo galvą. -Liaukis.
Meldžiu, sustabdykite jį.
-Sūnau, nedaryk to. -Parklupdykite jį!
-Nežiūrėk! -Paleisk mane! -Pažiūrėk į mane!
-Gana! Liaukitės! Ne! -Išdavikas!
Sustabdykite jį!
Ne, prašau, ne! Prašau!
Vertė: Kristina Jokšaitė