-Esat piedzīvojis arī labākus laikus. -Vēl viens apciemojums?
-Šķiet, esat mans pēdējais draugs. -Nē, daudzi jūs mīl.
Sansa šorīt bija tiesā, lai lūgtos par jūsu dzīvību.
-Uz ceļiem lūdzās. Smējies par viņu? -Slikti par mani domājat, pavēlniek.
-Nevēlos, lai izlej jūsu asinis. -Nezinu, ko gribi. Vairs arī neminu.
Kamēr biju zēns, pirms viņi nogrieza manus sēkliniekus ar karstu nazi,
ceļoju ar aktieru trupu pa Brīvajām pilsētām.
Viņi iemācīja, ka katram jāspēlē sava loma. Tas pats attiecas uz tiesu.
Esmu čukstu meistars. Mana loma ir būt viltīgam, padevīgam
un neko nenožēlot. Esmu labs aktieris, pavēlniek.
-Vari mani atbrīvot? -Es varētu.
Bet vai to darīšu? Nē.
-Jau teicu - neesmu varonis. -Ko tu gribi? Pasaki.
Nekādu mīklu, nekādu stāstu. Pasaki, ko gribi.
Mieru.
Zināji, ka tavs dēls dodas uz dienvidiem ar ziemeļnieku armiju?
Uzticam vīrs. Cīnās par tēva brīvību.
-Robs? Viņš ir tikai puika. -Puikas ir bijuši zemju iekarotāji.
Vīrs, kas neļauj Sersejai mierīgi gulēt, ir karaļa brālis.
Troni visdrīzāk iegūs pavēlnieks Staniss.
Izcils komandieris kaujās, kas neizrāda žēlastību.
Staniss Barateons ir Roberta mantinieks. Tronis viņam pienākas.
Sansa tik sirsnīgi lūdzās par tavu dzīvību. Būtu kauns mirt.
Serseja zina, ka pieradināts vilks nesīs vairāk labuma, nekā miris.
Jākalpo sievietei, kas nonāvēja manu karali un vīrus un izkropļoja dēlu?
Gribu, lai kalpo karalistei. Saki karalienei, ka atzīsies nodevībā.
Saki, lai tavs dēls noliek zobenu un atzīst Džofreju par mantinieku.
Serseja pazīst tevi kā goda vīru.
Ja dosi mieru, ko viņa grib, un glabāsi viņas noslēpumu līdz nāvei,
ticu, ka viņa tev ļaus sargāt Mūri un dzīvot ar brāli un kroplo dēlu.
Domā, mana dzīvība man ko nozīmē?
Ka pārdošu savu godu, lai nodzīvotu pāris gadus ilgāk? Kā dēļ?
Tu uzaugi ar aktieriem.
Iemācījies no viņiem tēlot. Labi iemācījies.
Es uzaugu ar kareivjiem.
Jau sen iemācījos mirt.
Žēl. Ļoti žēl.
Kā ar meitas dzīvību, pavēlniek? Vai tā jums ir vērtīga?
-Sveiciens svētkos mazmeitai Voldai. -Ja Volders Frejs grib, lai tā domā?
Jāturpina šaut. Nevaram riskēt, ka Volders pavēsta Lanisteriem, kur esi.
-Viņš ir vectēva vasalis. Nepalīdzēs? -Neceri uz Volderu Freju. Būs labāk.
Skat!
Tēvs pūst cietumā. Cik ilgi vēl, līdz viņu nokaus?
-Jāšķērso Traidenta tagad! -Jātiek līdz vārtiem un tas jāpaziņo.
Mūsu ir piecreiz vairāk. Vari pat ieņemt Dvīņu pili.
Ne šoreiz. Ziemeļos ir Tīvins Lanisters.
Freji sargā Pārceltuvi jau 600 gadus un nekad nav zaudējuši uzbrukumā.
-Mans zirgs apseglots? -Jāsi viens? Tevi pārdos Lanisteriem!
Vai iemetīs cietumā. Vai pārgriezīs rīkli.
Tēvs darītu visu, lai mēs droši šķērsotu upi. Visu!
Ja gribu vadīt armiju, nevaru pieļaut, ka pārrunas vadīs kāds cits.
Piekrītu. Es iešu.
-Viņu nogalinās! -Pazinu lordu Volderu vēl kā meitene.
-Viņš man neko nenodarīs. -Ja vien tas būs izdevīgi.
-Ko gribi? -Priecājos redzēt jūs atkal, kungs!
Pietaupi laipnības. Tavs puika ir par lepnu, lai ierastos pats?
-Ko man ar tevi darīt? -Tēvs, jūs aizmirstaties.
-Lēdija Stārka ir... -Kas tev prasīja?
Neesi pavēlnieks Frejs, līdz nomiršu. Tev izskatās, ka esmu miris?
-Tēvs, lūdzu. -Lūdzu pieklājības stundas, nepraša?
Tava māte joprojām būtu slaucēja, ja neiešļāktu tevi viņas vēderā.
Labi. Tu. Nāc šurp.
Kad laipnības ir ievērotas, ceru, dēli izrādīs godu, aizverot mutes.
-Vai varam kur aprunāties? -Runājam tagad.
Labi. Ārā. Visi!
Tu arī.
Redzi? Viņai ir 15.
Maigais ziediņš un medus ir tikai mani.
Esmu droša, viņa tev dāvās daudz dēlu.
-Tavs tēvs neieradās mūsu kāzās. -Viņš ir slims, pavēlniek.
Iepriekšējās arī neieradās. Un vēl tajās, kas bija pirms tam.
Tavai ǵimenei vienmēr uz mani bijis nospļauties. Nenoliedz patiesību.
Smalkais valdnieks Tūlijs neapprecinātu savus bērnus ar maniem.
-Tam noteikti bija iemesli. -Man nevajadzēja iemeslus.
Man bija jātiek vaļā no dēliem un meitām. Redzi, cik viņu sakrājies?
Kāpēc esi te?
Lai lūgtu atvērt vārtus, pavēlniek.
Lai mans dēls ar vīriem šķērsotu Traidentu un turpinātu gājienu.
-Kāpēc lai to darītu? -Ja palūkosies pār mūri,
redzēsi, ka pie tā stāv 20 tūkstoši viņa vīru.
Būs 20 tūkstoši līķu, kad ieradīsies Tīvins Lanisters. Neiebiedēsi.
Tavs vīrs ir Sarkanā torņa cietumā, bet dēlam vēl nepietiek cīņas mākas.
-Jūs zvērējāt manam tēvam. -Jā, šo to teicu.
Un devu zvērestu arī karalim, ja atmiņa neviļ.
Džofrejs ir karalis. Tavs dēls un topošo līķu karaspēks ir dumpinieki.
Ja zinātu, ka dievi dos labvēlību, es jūs abus atdotu Lanisteriem.
-Kāpēc to nedari? -Stārks, Tūlījs, Lanisters, Barateons.
Pasaki, kāpēc man par jums jādomā kaut mirkli?
-Kad roka būs vesela? -Īmons saka, ka drīz.
Labi. Tad būsi gatavs šīm.
Domāju, vilks tev ir vairāk piemērots, nekā lācis.
Tev izgreba jaunu zobena rokturi. To sauc "Garais nags"
Nosaukums der gan vilkam, gan lācim.
-Valīrijas tērauds. -Tas bija mana tēva zobens.
Un arī viņa tēva. Tas piederēja Mormontiem piecus gadsimtus.
Tas bija domāts manam dēlam Džoraham. Viņš atnesa negodu mūsu namam,
bet izrādīja augstsirdību, atstājot zobenu, pirms došanās uz Vesterosu.
-Pavēlniek, šādu godu nevaru pieņemt. -Vari un darīsi to.
Nestāvētu te, ja nebūtu tevis un tava briesmoņa.
Sasodīts mironis centās mani nogalēt!
Tu to ņemsi. Vairs negribu neko dzirdē.
-Saprati? -Jā, pavēlniek.
Un nedomā, ka tādejādi atbalstu tās muļķības starp tevi un Alīseru Tornu.
Tas ir īsta vīra zobens. To rokās var turēt tikai īsts vīrs.
-Atvainošos seram Alīsteram vakarā. -Nē. Viņš devās pie karaļa Landinga.
Roka, ko tavs vilks norāva tai locītavai,
liku Tornam to nolikt pie šī zēna-karaļa kājām.
Tā būtu jāpiesaista jaunā Džofreja uzmanība.
Un vēl starp jums ar Tornu ir tūkstošiem jūdžu.
-Noliec zobenu drošībā un nes ēdienu. -Jā, pavēlniek.
-Malacis! -Biji to pelnījis, Snieg!
Malacis.
Nāciet, paskatieties! Skatieties uz zobenu! Parādi to.
Zobenu!
Paskatieties!
Gribu redzēt to gaismā.
Dod šurp.
-Kas noticis? -Nevaru.
Ko tu nevari?
-Man tas nav jāsaka. -Un tu ļoti gribi pateikt.
Gribi pateikt, ka...
Tas bija krauklis. Es nolasīju ziņu mestram Īmonam.
-Tas ir tavs brālis, Robs. -Kas?
-Kas ir ar viņu? -Viņš dodas karot uz dienvidiem.
Visi padotie ir viņa pusē. Tie viņu pasargās.
Man vajadzēja būt tur.
Vajadzēja būt ar viņu.
Ja to izdarīsim, nenokļūsim nekad atpakaļ.
Nu? Ko viņš teica?
Lords Volders ļaus šķērsot upi.
Viņa vīri arī ir tavējie.
Apmēram 400 vīru apsargās Pāreju pret tiem, kas tevi vajās.
-Ko viņš grib pretī? -Viņa dēls Olivers būs tavs padotais.
-Viņš grib bruņinieka tituli. -Labi.
Un?
Un Ārija precēs viņa dēlu Voldronu, kad viņi pieaugs.
Viņa par to nepriecāsies.
Un?
Kad cīņa būs galā...
Tev būs jāprec viena no viņa meitām pēc izvēles.
-Viņš domā, kāda no meitām tev derēs. -Sapratu.
-Tu redzēji šīs meitas? -Jā.
-Un? -Viena bija...
Tu piekrīti? Nevari atteikties, ja gribi šķērsot upi.
Tad piekrītu.
-Sems teica, ka gribēji mani redzēt. -Gribēju gan.
Vai būsi tik laipns un man palīdzēsi?
Saki, esi kādreiz domājis, kāpēc vīri Naktssardzē
neprecas un viņiem nav bērnu? -Nē.
Lai viņi nemīlētu. Mīlestība nogalina pienākumu apziņu.
Ja pienāktu diena, kad tavam tēvam-lordam būtu jāizvēlas
starp godu un mīlestību. Ko viņš darītu?
Viņš darītu to, kas ir pareizi. Neskatoties ne uz ko.
Lords Stārks tāds ir viens no 10 000. Mēs parasti neesam tik garā stipri.
Kas ir gods, salīdzinot ar sievietes mīlestību?
Kas ir pienākums, salīdzinot ar tikko dzimušu dēlu tavās rokās?
Vai - brāļa smaidu.
-Sems tev pateica. Visi esam cilvēki.
Visi pildām pienākumus, kad par tiem nav jāmaksā. Tad gods viegli nāk.
Bet agri vai vēlu katra vīra dzīvē
pienāk diena, kad vairs nav viegli.
-Gribi teikt, ka šī ir mana diena? -Tas sāp, puis'.
-Jā, zinu. -Tu nezini.
Neviens nezina.
Lai arī esmu dzimis ārlaulībā, viņš ir mans tēvs un Robs ir mans brālis.
Dievi ir nežēlīgi, pārbaudot manis doto zvērestu vecumdienās.
Ko gan varēju darīt, kad kraukļi atnesa ziņas no dienvidiem?
Mana nama izpostīšana, ǵimenes nāve.
Biju bezpalīdzīgs. Akls. Vārgs.
Bet, kad uzzināju, ka viņš nogalināja mana brāļa dēļu
un viņa nabaga dēlu, un bērnus,
pat mazos bērneļus.
Kas tu esi?
Mans tēvs bija Meakars. Viņa vārds.
Mans brālis Īgons valdīja pēc viņa, kad es atteicos no troņa.
Un pēc viņa valdīja viņa dēls Eiriss, ko dēvēja par Trako karali.
-Tu esi Īmons Tārgārjens. -Esmu Citadeles mestrs.
Piesaistīts Melnās pils un Naktssardzes dienestam.
Neteikšu tev palikt vai iet.
Tev jāizlemj pašam
un ar šo lēmumu jādzīvo atlikušais mūžs.
Kā man.
Mans kungs. Mana saule un zvaigznes.
Drogo.
Mans zirgs.
-Asinis no manām asinīm, -Nē, man jājāj.
Viņš nokrita no zirga. Hals, kas nevar jāt, nav hals.
Viņš ir tikai piekusis. Viņam jāatpūšas.
Esam šodien pārāk tālu jājuši. Ierīkosim te nometni.
Vieta nav nometnei piemērota. Sieviete nepavēlēs. Pat ne halēse.
-Nometne būs te. Pavēli viņiem, hal. -Nekomandēsi mani, halēse.
-Atrodi Mirri Mazdūru. Atved šurp. -To raganu? Atvedīšu viņas galvu!
Atved viņu neskartu vai hals Drogo uzzinās, kāpēc mani neklausīji.
Izlūki teica, ka Stārku nams devās uz dienvidiem no Dvīņu pils
kopā ar Lorda Freja kareivjiem. Viņi ir dienas gājienā attālumā ziemeļos.
Puisim trūkst pieredzes un saprāta,
bet viņam noteikti ir vājprātīga provinciāļa drosme.
Turpini. Negribēju tevi pārtraukt.
Ceru, ka no tiem mežoņiem būs labums, citādi velti iztērējām labu tēraudu.
Matainais uzstāja, ka viņam vajag divus cīņas cirvjus.
-Melnais tērauds. Dubultā kaluma. -Šagam patīk cirvji.
Kad sāksies kauja, tu ar saviem mežoņiem būsiet priekšpulkā.
-Es un cilts vīri būsim priekšpulkā? -Viņi izskatās ļoti nežēlīgi.
Nežēlīgi?
Pagājušonakt Mēnesbrālis nodūra Akmenskraukli par desu.
Trīs Akmenskraukļi sagrāba Mēnesbrāli un pārgrieza rīkli.
Brons neļāva Šagam nocirst mirušā vīra locekli, kas nes veiksmi,
bet tomēr Alfs pieprasa asiņu naudu, ko Šags un Guntors atsakās maksāt.
Kareivju disciplīnas trūkums ir komandiera vaina.
Mani var nogalināt, nodarot mazāku kaitējumu armijai.
Mēs par to vairs nerunāsim.
Šķiet, vairs neesmu izsalcis. Atvainojiet, kungi.
-Kur atradi tik skaistu kars laikā? -Paņēmu viņu.
-Kur paņēmi? No kā? -No sīra... Kā viņu sauca?
Nezinu. Rudmašu nometnē trīs teltis tālāk.
-Un viņš neko tev neteica? -Kaut ko jau teica.
Iespēja, ka nodzīvošu pietiekami ilgi, lai viņam atdarītu, saruka.
Rīt būsim priekšpulkā.
Skaidrs.
Iešu un atradīšu tādu arī sev.
-Kas tu esi? -Kas vēlies, lai būtu?
-Kā tevi sauca māte? -Šaija.
-Kā tevi sauca māte? -Māte nomira, mani dzemdējot.
Tāpēc esmu te? Lai varētu parunāt par mūsu mātēm?
-Kas tas par akcentu? -Svešzemju.
-Ko tu no manis gribi? -Ko es no tevis gribu?
Gribu, lai esi manā teltī, dzer manu vīnu, smejies par maniem jokiem,
masē manas kājas, kad tās sāp pēc dienu ilga brauciena.
Gribu, lai nelaid savā gultā citu vīru, kamēr esam kopā.
Un gribu, lai jājies ar mani ik reizi, kā pēdējo, kas tā var arī būt.
-Un ko saņemšu pretī? -Pirmais. Drošību. Tevi neaizskars.
Otrais, baudu no manas sabiedrības,
kas, kā dzirdēju, ir iespaidīga. -To teica sievietes, kurām maksā?
Un, trešais...
Vairāk zelta nekā spēsi iztērēt, pat ja dzīvotu tūkstoš gadus.
Tu pieņem manu piedāvājumu?
Sāksim ar pēdējo nakti šai pasaulē.
(Runā svešvalodā)
-Halēse? -Ienāc!
Viņš ir spēcīgs. Neviens nesaprot, cik spēcīgs.
-Viņš nomirs šonakt, halēse. -Viņš nevar. Es neļaušu.
Pat karalienei nav tādas varas.
Mums jāiet ātri. Dzirdēju, ka Ašajā ir laba osta.
-Neatstāšu viņu. -Viņš jau ir aizgājis, halēse.
Pat ja viņš nomirs, kāpēc man jāmūk?
Esmu halēse un mans dēls būs hals pēc Drogo.
Te nav Vesterosa, kur godā asinsradniecību.
Te godā tikai spēku. Pēc Drogo nāves sāksies cīņa.
Kas cīņā uzvarēs, būs jaunais hals. Viņš negribēs sāncenšus.
Tavu dēlu atraus tev no krūts un izbaros suņiem.
Es viņu nepametīšu.
(Runā svešvalodā)
Ievainojums ir sastrutojis.
-Tu to izdarīji, ragana! -Apstājies!
-Negribu, lai viņai ko nodari. -Nē? Negribi viņai ko nodarīt?
Lūdzies, lai neko nenodarām tev.
Ļāvi šai raganai ārstē mūsu halu.
-Pievaldi mēli. Viņa ir tava halēse. -Kamēr asinis no manām asinīm dzīvos.
Kad viņš nomirs, viņa būs nekas.
Nekad neesmu bijusi "nekas". Manī rit pūķu asinis
Visi pūķi ir mirušu, halēse.
-Domāju, jums jāvelk bruņas. -Domāju, jums taisnība.
-Tu mani atkal izglābi. -Nu tev jāizglābj viņš!
Viņa stāvoklis ir nedziedināms. Varu tikai atvieglot viņa aiziešanu.
Izglāb viņu, un es tevi atbrīvošu! Zvēru!
Tev jāzina, kā to izdarīt. Ar burvestībām.
Ir burvju vārdi. Bet var teikt, ka nāve ir labāka.
-Dari to. Izglāb viņu. -Jāmaksā.
-Mums ir zelts. Viss, ko gribi. -Nē. Asiņu maǵijā nāve pērk dzīvību.
-Mana nāve? -Nē. Ne tava, halēse.
Atved viņa zirgu.
Halēse, nedari to. Ļauj man nogalināt raganu!
-Nogalinās viņu, nogalināsi halu. -Tā ir asiņu maǵija, tā ir aizliegta.
Esmu tava halēse. Es saku, kas ir aizliegts.
(Runā svešvalodā)
-Ej. Tagad. -Ņem viņu un ej. Ņem!
Jums arī jāiet, kundze.
Kad sākšu dziedāt, neviens nedrīkst ienākt teltī. Te šonakt dejos nāve.
Neviens neienāks.
(Runā svešvalodā)
Atgriez viņu dzīvē.
-Ko jūs izdarījāt? -Man viņš jāglābj.
Mēs varējām noiet jau 10 jūdzes ceļā uz Ašaju. Jūs būtu drošībā.
-Tas nedrīkst notikt. -Tam jānotiek.
-Ragana! -Kuto, pagaidi.
-Nē, tu nevari! -Halēse!
Stāvi, zirgu lord.
-Esat ievainota? -Sākas radības.
-Atsauc vecmātes. -Nenāks, jo domā - viņa ir nolādēta.
Viņas nāks, vai nocirtīšu viņām galvas.
Ragana. Viņa var pieņemt radības. Dzirdēju viņu tā sakām.
-Izskatās, esi agonijā, mans lauva! -Nē.
Uguns dedzina tavu maigo ādu.
-Nolādētā sieviete! Nejūti sāpēs? -Pieradusi pie tām.
Dzērienu? Uzspēlēsim jaunu spēli.
Ir Bravosi nažu spēle, ko varu iemācīt.
-Vai ir iespēja zaudēt pirkstus? -Nē, ja uzvari.
Nē! Ne uguns spēļu. Ne nažu spēļu. Darīsim to, kas man sanāk.
-Kas tev sanāk? -Māku labi aprakstīt cilvēkus.
-Šķiet, garlaicīga spēle. -Nē, tā nav.
Tas notiek tā. Izsaku apgalvojumu par jūsu pagātni.
Ja man taisnība, dzerat. Ja kļūdos, es dzeru. Un nemelot, es to redzēšu.
-Negribu spēlēt šo spēli. -Labi. Brons pirmais.
Tavs tēvs tevi sita.
Bet māte sita spēcīgāk.
-Nogalināji pirmo vīru 12 gados. -Tā bija sieviete.
Viņa vicināja man virs galvas cirvi.
Esi bijis Mūra ziemeļos.
-Kā tur nonāci? -Darbs.
Un. Sen mīlēji sievieti, bet beidzās viss slikti, tāpēc neļauj sev mīlēt.
Pagaidi. Runa ir par mani.
-Tava kārta, svešzemju skaistule. -Negribu spēlēt.
Tas ir jautri. Skaties, cik mums iet jautri!
-Tava māte bija staigule. -Dzer.
Labi. Tavs tēvs atstāja ǵimeni, kad biji maza, un vairs neatgriezās.
Dzer.
-Mums ir noteikumi par melošanu. -Dzer.
Gribēji citādu dzīvi. Ieradies no kaut kurienes, jo gribēji būt citur.
-Visi varētu par to iedzert. -Pareizi. Konkrētāk.
Tu gribēji kaut kur būt, bet kā tur nokļuvi?
Neticu, ka kluso māsu dzīve ir domāta tev.
Ko gan citu darīt necilai meitenei?
Dzer.
-Labi zini? -Dzer!
Un vairs nerunā par manu māti un tēvu, citādi izskrāpēšu tev acis.
Mana dārgā dāma, ja tevi aizvainoju, piedod.
-Mana kārta. -Labi.
Jautā. Centies piekļūt šim noslēpumam, kas esmu es.
-Ko tu mīlēji? Man nerūp noteikumu. -Tas neies krastā.
-Mūsu kungs bija precējies. -Precējies?
-Kā tu to zini? -Azartspēles ar Lenistera kareivjiem.
-Citu vakaru pastāstīšu. -Ne citā vakarā, šovakar.
-Tas nav patīkams stāsts. -Varbūt es raudāšu?
Domāju, mēs ar šo dāmu varam pastāstīt vēl nepatīkamākus stāstus.
Tā...
Man bija 16. Ar brāli Džeimiju jājām ar zirgiem, kad dzirdējām kliedzienu.
Viņa izskrēja uz ceļa. Drēbes bija saplēstas. Viņai sekoja divi vīri.
Džeimijs aizbaidīja vīrus, bet es viņu ietinu savā apmetnī.
Viņa bija izbijusies, tāpēc nepalaidu viņu. Džeimijs vajāja izvarotājus,
es aizvedu viņu uz iebraucamo vietu un pabaroju.
Viņu sauca Taiša. Viņa bija bārene un bija izsalkusi.
Kopā apēdām trīs vistas un izdzērām vīna krūku.
Var šķiest neticami, ka bija laiks, kad nebiju ieradis dzert vīnu.
Toreiz aizmirsu bailes būt kopā ar meitenē, jo viņas par mani smējās
vai aizgriezās apmulsušas, vai vaicāja par garo, skaisto brāli.
Es aizmirsu visu, izņemot Taišu.
-Un kaut kā attapos viņas gultā. -Par trīs vistām. Protams!
Tas nevilkās ilgi. Nezināju, ko daru, bet viņa bija laipna pret mani.
Viņa pēc tam mani noskūpstīja un nodziedāja dziesmu.
Un līdz rītam es viņā iemīlējos un lūdzu roku.
Nedaudz melu, zelta monētu, iedzēries septons, un, lūdzu, vīrs un sieva.
Pēc divām nedēļām septons atžirga un visu izstāstīja manam tēvam.
-Cik noprotu, ar to viss beidzās. -Ne gluži.
Pirmais, tēvs piespieda Džemiju pastāstīt man patiesību.
Meitene bija staigule. Džeimijs visu bija sarīkojis.
Ceļu, izvarotājus, pārējo. Viņš domāja, ka man jāiepazīst sieviete.
Kad brālis atzinās, tēvs atveda manu sievu un atdeva viņu saviem sargiem.
Viņš labi maksāja. Sudraba monēta par vīru. Cik staiguļu saņem tādu maksu?
Viņš mani atveda uz barakām un lika skatīties.
Beigās viņai bija tik daudz sudraba,
kad monētas slīdēja no viņas rokām un krita uz zemes.
-Nogalētu vīru, kas man to nodarītu. -Tev bija jāzina, ka viņa ir padauza.
Tiešām? Man bija 16, biju piedzēries un iemīlējies.
Gandrīz izvarota meitene nesauc gultā vīrieti pēc divām stundām.
Kā jau teicu, biju jauns un muļķis.
Joprojām esi jauns un muļķis.
-Kas ir? Ko gribi? -Tu guli kara laikā.
Viņi pielavījās mums nakts laikā. Viņi ir jūdzi uz ziemeļiem.
-Atsūti ieroču nesēju. -Tev tāda nav.
Ja es nomiršu, apraudi mani.
Tu būsi miris. Kā zināsi, ka apraudu?
Zināšu.
-Paliec zemu. -Palikt zemu?
-Ja paveiksies, tevi neievēros. -Esmu dzimis veiksminieks.
Veilas cilts vīri, pulcējies apkārt!
Akmenskraukļi, melnauši, degvīri, mēnesbrāļi.
Un krāsotie suņi.
Jūsu valdīšana pār Veilu sākas tagad! Parādiet, kas pieder jums.
Pusvīr!
-Pusvīr! -Uz cīņu!
Esi sūdīgs kareivis.
-Esmu dzīvs? -Esi dzīvs.
-Uzvarējām? -Mēs nerunātu, ja nebūtu uzvarējuši.
-Kā klājās cilts vīriem? -Redzi.
Priecājos, ka viņi sadzīvo.
-Esi ievainots. -Jauki, ka ievēroji.
-Dzirdēju, uzvarējām. -Izlūki kļūdījās.
Divi tūkstoši Stārka kareivju, nevis divdesmit.
-Vai notvērām Stārku puiku? -Viņa te nebija.
-Kur viņš bija? -Kopā ar pārējiem 18 tūkstošiem vīru.
Un kur viņi ir?
-Mums jādodas, milēdij. -Nē.
Milēdij!
Kamēr viņi saprata, kas notiek, tas jau notika.
Lēdija Stārka, piedāvātu savu zobenu, bet laikam to pazaudēju.
Negribu tavu zobenu.
-Atdot manas meitas un vīru. -Esmu viņus arī pazaudējis.
Nogalini viņu, Rob. Aizsūti galvu tēvam. Viņš nokāva 10 mūsu vīru.
-Viņš ir noderīgāks dzīvs, nekā miri. -Aizvediet viņu uz cietumu.
Varējām tagad izbeigt šo karu. Izglābt tūkstošiem dzīvību.
Tu cīnies Stārku pusē, es cīnos Lanisteru pusē.
Zobeni, šķēps, zobi un nagi. Izvēlies ieročus. Izbeigsim karu tagad.
Ja darīsim, kā gribi, Karaļkāvi, tu uzvarēsi.
-Mēs nedarīsim, kā tu gribi. -Nāc, skaistulīt.
Nosūtīju divtūkstoš vīrus nāvē.
-Bardi dziedās par viņu uzupurēšanos. -Bet nāve viņus nedzirdēs.
Viena uzvara nepadara mūs par uzvarētājiem.
Vai atbrīvojām manu tēvu? Vai izglābām māsas no karalienes ķetnām?
Vai atbrīvojām ziemeļus no tiem, kas gribi mūs nospiest uz ceļiem?
Šis karš vēl ilgi nebeigsies.
Varu dabūt vienu? Ar citronu vai jebkuru citu?
-Trīs graši. -Kā ar jauku, resnu balodi?
Atšujies. Tinies.
-Varbūt ir sacietējuši vai piedeguši? -Atšujies!
-Kur visi ejat? Kas notiek? -Viņu ved uz Beilora templi.
-Ko? -Karaļa labo roku.
Beilors!
Esmu Edards Stārks - Ziemmalas valdnieks un karaļa labā roka.
Ierados te, lai atzītu savu nodevību dievu un cilvēku priekšā.
Nodevu sava karaļa un drauga Roberta uzticību.
Zvērēju aizsargāt viņa bērnus.
Bet, pirms vēl atdzisa viņa asinis, es plānoju nogalināt viņa dēlu
un sagrābt troni sev.
Nodevējs!
Lai Augstais septons un Svētais Beilors ir liecinieki teiktajam.
Džofrejs Barateons ir īstais Dzelzs troņa mantinieks
ar visu dievu, Septiņu karaļvalstu lorda
un karalistes aizstāvja svētību.
Kā mēs grēkojam, tā mēs arī ciešam.
Šis vīrs atzina savus noziegumus dievu un cilvēku priekšā.
Dievi ir taisnīgi.
Bet mīļotais Beilors iemācīja, ka tie var būt arī žēlsirdīgi.
Ko darīt ar šo nodevēju, Jūsu Majestāte?
Māte vēlas, lai lords Edards būtu Naktssardzē.
Bez tituliem un varas, viņš kalpos karalistei ilgstošā trimdā.
Un mana lēdija Sansa lūdza apžēlot tēvu.
Bet sievietēm ir maigas sirdis.
Bet kamēr esmu jūsu karalis, nodevēji nepaliks nesodīti.
-Sīr Ilīn, atnesiet man viņa galvu. -Izbeidz!
Lūdzu, apturi viņu!
-Dēls, izbeidz! -Uz ceļiem!
-Neskaties! Skaties uz mani! -Laid mani!
-Izbeidz! Nedari to! Nē! -Nodevējs!
Apturi viņu! Apturi!
Nē, lūdzu, nē!
Tulkojusi Zane Lunte www.sdimedia.com