Žiūrėk į mane. Žiūrėk į mane!
Berniuk, dabar mane prisimeni? Ar prisimeni? Protingas berniukas.
Berniuk, dabar eisi su manimi ir laikysi liežuvį už dantų.
-Tylėk, berniuk, -Aš ne berniukas.
Bandai pasakyt, kad nesi protingas? Ar nori gyvent, berniuk?
Į Šiaurę, berniuk. Trauksime Šiaurėn.
Jis turėjo tris akis. Liepė man sekti paskui, todėl nusekiau.
Mes nusileidome į kriptas ir ten buvo mano tėvas.
Tavo tėvo ten nėra, mažasis lorde. Ir nebus dar daug metų.
-Tu bijai. Visai kaip Hodoras... -Kažkokia skylė žemėje negąsdina.
Tu gyvenai už Sienos. Ko taip bijai?
Esu suluošintas, bet noriu ten nueit.
Čia mano senelis, lordas Rikardas.
Išprotėjęs karalius jį sudegino gyvą.
Čia Lijana, mano tėvo sesuo.
karalius Robertas turėjo vest ją, bet Raigaras Targarienas pagrobė ją.
Jis ėmėsi karo, kad ją susigrąžintų. Jis nužudė Raigarą, bet ji irgi žuvo.
Štai čia mačiau savo tėvą.
Matai? Jo čia nėra.
-Kudliau, čia. -Rikonai!
-Tą žvėrį reikia prirakinti šunidėje! -Jis nemėgsta grandinių.
-Ką tu čia darai? Eikime laukan. -Ne, atėjau pasimatyti su tėvu.
Kiek kartų aš tau aiškinau? Jis Karaliaus Uoste su seserimis.
Jis buvo čia. Mačiau jį. -Kada jį matei?
Praeitą naktį, kai miegojau. Eikš, Kudliau.
Jūs abu jo pasiilgot. Realu, kad galvojat ar sapnuojat jį,
-bet tai nereiškia, kad... -Brenai.
-Miledi. -Miledi.
Robai? Robai?
Robai!
Sulankstei kardą.
Aš juos išžudysiu. Visus iki vieno.
-Nudėsiu juos. -Mano berniuk.
Jų rankose - tavo seserys.
Turime jas susigrąžinti, o tada jų lauks toks pats likimas.
Sudėjau giesmę Jums aš apie tai
Kaip šernas pervėrė Karalių mirtinai
Mat tas žvėris buvo nusipenėjęs tiek
Kad Robertui jis nenusileido nei kiek
Narsus Karalius šaukė: "Parodyk, ką gali"
"Suknežinsiu tau galvą"
"Toli gražu tau iki žudiko"
"Kaip liūtės mano lovoj"
Ir pralaimėjo mūšį Karalius nelauktai
Nesėkmingas išbandymas jam kliuvo
Liūtė kiaušus nurovė
Šernas žarnas išrovė
Labai juokinga. Ar nelinksma dainelė? Ačiū už puikią pramogą.
-Spėju, smuklėj ją priėmė palankiau. -Didenybe, daugiau jos nedainuosiu.
-Kas svarbiau? Pirštai ar liežuvis? -Jūsų Didenybe?
Pirštai ar liežuvis? Jei tektų rinktis, ką pasiliktum?
Arba galiu perrėžti tau gerklę.
-Žmogui reikalingos rankos, Didenybe. -Gerai.
-Atmetam liežuvį. -Didenybe, prašau. Aš niekada...
-Sere Ilinai, įvykdykite bausmę. -Maldauju Jūsų, prašau.
Ne!
Jūsų Didenybe, prašau! Maldauju, daugiau nedainuosiu.
Šiandienai pakaks. Motin, kitus reikalus palieku spręsti tau.
Jūsų Didenybe, prašau!
-Visai neblogai atrodai. -Ačiū, milorde.
Didenybe. Dabar aš karalius. Eime, parodysiu tau kai ką.
Daryk, kaip liepta, vaikeli.
Pastosi, kai pradėsi kraujuot. Motina sako, kad tai ne už kalnų.
Ne! Prašau, nereikia!
Šita tavo tėvo. Štai, toji.
-Pažiūrėk, kas nutinka išdavikams. -Žadėjai būti gailestingas.
Buvau. Jo mirtis buvo švari.
-Pažiūrėk į jį. -Leisk man eit. Neišduosiu tavęs.
Motina nori, kad tave vesčiau, todėl liksi čia ir paklusi.
Pažiūrėk į jį!
-Na? -Ar ilgai turėsiu žiūrėt?
Žiūrėsi tiek, kiek panorėsiu.
-Gal nori pamatyti likusius? -Jei tik Jūsų Didenybė pageidauja.
Ten tavo septa.
Štai ką tau pasakysiu. Aš įteiksiu tau dovaną.
Kai surinksiu kariuomenę, nudėsiu Robą ir įteiksiu jo galvą.
Arba jis man įteiks tavąją.
Anot motinos, karalius neturėtų kelt rankos prieš savo ledi. Sere Merinai.
Eikš, mergyt.
Dabar paklusi? Ar dar reikia vienos pamokos?
Pasimatysime rūmuose.
Pasisaugok, mergyt. Nesipriešink jam.
Tau jos dar prireiks.
Tolesnis veiksmų planas aiškus.
Duoti priesaiką karaliui Renliui ir Pietuose prisijungt prie jo karių.
Renlis nėra karalius.
Gi neketiname pripažinti Džiofrio. Jis nužudė tavo tėvą.
Dėl to jis nėra karalius. Jis - jauniausias Roberto brolis.
Brenas netaps lordu, kol esu aš, taip ir Renlis netaps karaliumi.
-Tai turėtume prisiekti Staniui? -Tikrai ne Renliui.
Milordai! Milordai!
Pasakysiu, ką manau apie šiuos du karalius.
Renlis ir Stanis Barateonai man nieko nereiškia.
Kodėl šie du iš Pietų turėtų man ir mano kariams vadovauti?
Ką jie išmano apie Sieną arba Vilkų Girią?
Netgi jų Dievai nėra tikri!
Gal mums vėl reikėtų tapt savo krašto valdovais?
Tada lenkėmės prieš drakonus, o drakonai jau seniai išnykę.
Štai čia sėdi vienintelis Karalius, prieš kurį aš pasirengęs priklaupt.
Šiaurės karalius!
Tada aš irgi būčiau už taiką.
Jie gali pasilikt Raudonąją pilį ir Geležinį Sostą sau.
Šiaurės karalius.
-Brolis dabar ir visiems laikams? -Dabar ir visados.
Laimėsim ar pralaimėsim, pasikliauk mano kardu,
nuo dabar iki paskutinio atodūsio.
-Šiaurės karalius! -Šiaurės karalius!
Šiaurės karalius! Šiaurės karalius!
-Ledi Stark. -Noriu jį pamatyt. Dabar.
Palikit mus.
Ledi Stark, šįvakar puikiai atrodot. Našlystė Jums tinka.
Bet lovoje turbūt jaučiatės vieniša. Dėl to atėjote?
Manau, dar galėčiau pasitarnaut. Nusimeskit suknelę. Patikrinsiu save.
-Man patinka grubios moterys. -Sere, šiąnakt aš tave nudėsiu.
-Supakuosiu galvą, išsiųsiu seseriai. -Leiskit šį tą patart.
Trenkit man darkart virš ausies. O paskui dar keletą kartų.
Esat stipri. Ilgai neužtruksit.
-Nori įtikint, kad nebijai mirties? -Išties nebijau, miledi.
Visų laukia ta pati lemtis. Ar verta dėl to verkšlent?
Jei Dievai teisingi, tu nugarmėsi į septynis pragarus.
Apie kuriuos Dievus kalbat? Medžius, kuriems meldėsi Jūsų vyras?
Kur buvo tie medžiai, kai jo galva nusirito nuo pečių?
Jei jūsų Dievai tikri ir teisingi,
kodėl pasauly tiek daug neteisybės?
Dėl tokių, kaip tu.
Nėra tokių, kaip aš. Esu tik aš.
Mano sūnus. Brenas.
-Kaip jis nukrito nuo bokšto? -Išstūmiau jį pro langą.
-Kodėl? -Vyliausi, kad kritimas bus mirtinas.
Kodėl?
Turėtumėte pamiegot. Laukia ilgas karas.
Negaliu patikėti, kad kariaujame.
Tada, kai buvai jauna, buvo smagu kariaut?
Ką ten rašo? Jau sučiupome Robą Starką?
-Koks kitas žingsnis? -Užsičiaupk. Grįžk į lovą.
Jie sučiupo mano sūnų.
-Regis, neįvertinom Starkų berniuko. -Jo vilkas išpjovė daug vyrų, žirgų.
-Tiesa, ką kalba apie Stanį ir Renlį? -Abu broliai sukilo prieš mus.
Džeimis nelaisvėj, jo armija padriko. Tikra katastrofa.
Galbūt mums reikėtų pradėti taikos derybas?
Štai jūsų taika. Reikėtų dėkoti Džiofriui, kuris nukirsdino Nedą.
Lengviau atsigert iš šios taurės, nei pasikviest Robą Starką tartis.
-Jis laimi, jei nepastebėjot. -Jo seserys vis dar karalystėje.
-Pirma, reikia išpirkti serą Džeimį. -Negalim rodyt silpnumo. Reikia pult.
-Reikia pastiprinimo iš Kasterli. -Jie turi mano sūnų!
Visi lauk.
Ne tu.
Buvai teisus dėl Edardo Starko.
Jei jis būtų gyvas, galėtume su Šiaure derėtis dėl paliaubų.
Laimėtume laiko prieš Roberto brolius.
Dabar beprotybė. Beprotybė ir kvailumas.
Visą gyvenimą laikiau tave paiku neūžauga.
-Greičiausiai aš klydau. -Ne visai.
Nesu strategas, bet turime dingti, jei norime išvengt trijų kariuomenių.
Niekas neketina čia likti.
Gregoras su kariais padegs Dievo Akies ir Raudonšakio apylinkes.
Likusi dalis grupuosis prie Harenholo ir tu keliausi į Karaliaus Uostą.
-Ką aš ten veiksiu? -Valdysi.
Būsi karaliaus patarėjas vietoj manęs.
Suimsi į nagą jaunąjį karaliūkštį ir jo motiną, jei tik reikės.
-Jei išduos Belišas, Varis, Paiselis. -Galvos, kuolai, kuorai.
-Kodėl nesiunti mano dėdės? Kodėl aš? -Tu mano sūnus.
Ir dar vienas dalykas.
Tos kekšės į rūmus nesitempsi. Supratai?
Sere Džora?
Atsargiai, atsargiai.
Mano sūnus. Kur jis? Noriu jį pamatyt.
-Kur jis? -Berniukas neišgyveno.
-Ką nori išgirsti? -Papasakok, kaip mano sūnus mirė?
-Jis gimė negyvas. Moterys sako... -Ką jos sako?
-Jos sako, kad vaikas buvo... -Pabaisa. Išsigimėlis. Priėmiau jį.
Jis buvo aklas, apaugęs žvynais it driežas su šikšnosparnio sparnais.
Jį paėmiau ir oda nusinėrė nuo kaulų. Jo viduje šliaužiojo kirmelės.
Įspėjau tave, kad už gyvybę teks sumokėti mirtimi. Žinojai kainą.
Kur Kalas Drogas? Parodykit jį man.
Parodykit man, už ką sumokėjau sūnaus gyvybe.
Kaip liepsi, ledi. Eime, nuvesiu tave pas jį.
-Dar bus laiko. -Noriu pamatyti jį dabar.
-Kalasaras iškeliavo. -Kalas, kuris negali jot, nėra Kalas.
Dotrakiai seka tik stiprų vadą. Apgailestauju, princese.
Drogai, mano saule ir žvaigždės.
-Kodėl jis čia vienas? -Regis, jam patinka šiluma.
Jis gyvas. Norėjai jo gyvo ir už tai sumokėjai gyvybe.
Čia ne gyvybė. Kada jis taps tokiu, koks jis buvo?
Kai saulė patekės Vakaruose ir nusileis Rytuose.
Kai jūros išsausės. Kai kalnai išsisklaidys tarsi lapai.
-Palikit mus. -Nenoriu, jog liktum viena su ja.
Ji daugiau grėsmės sukelti negali. Eikit.
Žinojai, ką aš perku. Žinojai ir kainą.
Nereikėjo jiems sudegint šventyklos. Jie supykdė Didį Piemenį.
-Tai ne Dievas. Sūnus buvo nekaltas. -Nekaltas?
Būtų tapęs eržilu, kuris būtų užkariavęs pasaulį.
Dabar jis nedegins miestų, o Kalasaras nepavers tautų dulkėmis.
-Gyniau tave. Išgelbėjau tave. -Išgelbėjai?
Mergyt, prieš tave trys dotrakiai mane išprievartavo.
Mačiau, kaip degė mano Dievo namai...
Vieta, kur išgydžiau daugybę vyrų ir moterų.
Gatvėse mačiau krūvas galvų. Kepėjo galvą, kuris kepė man duoną.
Berniuko galvą, prieš tris mėnesius gydytą nuo karštinės.
-Taigi pasakyk, ką tu išgelbėjai. -Tavo gyvybę.
Pažiūrėk į savo Kalą.
Tada pamatysi, ko verta gyvybė, kai nieko nebeliko.
Nedaryk to.
-Traukis iš kelio, Semai. -Jie tavęs ieškos, siųs tam varnus.
-Žinai, kas nutinka pabėgėliams? -Žinau geriau nei tu.
-Ką ketini daryt? -Susirasiu savo brolį.
O tada perrėšiu karaliui Džiofriui gerklę.
-Negali išvykti. Tu čia reikalingas. -Pasitrauk.
-Neišleisiu tavęs. -Iš kelio.
-Karaliaus patarėjas. -Taip išeina.
Ir tėvas sakė, kad negali į sostinę vežtis draugijos?
Ne, jis sakė, kad tu negali vykti kartu su manimi. Jis tiksliai pasakė.
-Jis žinojo mano vardą? -Ką?
-Jis sakė: "Neimk į sostinę Šėjos?" -Kiek pamenu, jis minėjo kekšę.
Tau gėda? Bijai, kad rūmuose pasileisiu šokti nuogais papais?
Dabar aš juokdarė. Esu Šėja, linksmoji kekšė.
Tėvas - turtingiausias ir, ko gero, galingiausias žmogus šioje šalyje.
Jo kišenėje visos Septynios Karalystės.
Visi visada klauso mano tėvo įsakymų.
Jis visada buvo šunsnukis.
Manau, rūmų damos iš tokios, kaip tu, galėtų daug ko pasimokyti.
Vyksi su manimi? Būtum patarėjo ledi.
Jei karaliui reikalingas patarėjas, patarėjui taip pat reikia...
Žinau, ko reikia patarėjui.
Vaiduokli.
Semvelai!
-Sulaikėme jį? -Kelkis.
Pasisekė, kad esi toks minkštutis.
-Grįši ten, kur tau ir vieta. -Vieta su broliu. -Mes ir broliai.
-Jie nudės tave už tai, kad pabėgai. -Nudės ir jus, kad mane sekėt.
-Semas papasakojo. Labai užjaučiam. -Bet tai nesvarbu.
-Davei priesaiką, negali išvykti. -Privalau išvykti.
-Tu prisiekei. -Išgirsk mano žodį ir paliudyk tai.
-Kad jus kur velniai. -Artėja naktis ir sargyba prasideda.
Būsiu sargybiniu iki mirties. Gyvensiu ir mirsiu sargyboje.
-Esu kardas tamsoje. -Esu Sienos sargas.
Esu skydas, kuris saugo žmonių karalystes.
Paskyriau gyvenimą ir garbę Nakties Sargybai.
Šiąnakt ir visiems laikams.
Pameni, kai pirmąkart kartu išjojome, mano saule ir žvaigždės?
Jei mane girdi, jei tu vis dar čia, duok man ženklą.
Esi kovotojas. Visada buvai kovotojas.
Meldžiu, kovok ir dabar.
Žinau, kad tu labai toli.
Bet grįžk pas mane, mano saule ir žvaigždės.
Kai saulė patekės Vakaruose,
o nusileis Rytuose.
Mano saule ir žvaigždės, tada tu pas mane sugrįši.
Karaliai? Galiu papasakot viską, ką reikia žinot apie karalius.
Apie karalius tau reikėtų suprasti vieną dalyką.
Per pastaruosius 67 metus,
Išties pažinojau daugiau karalių nei bet kuris mano amžininkas.
Su jais buvo nelengva, bet žinau, kaip jiems tarnauti,
ir vis dar tarnauju.
Aryes Targarienas
Iš tūkstančio negandų, kurias mums siunčia Dievai,
beprotystė yra baisiausia.
Jis buvo geras žmogus, toks šelmis.
Buvo skaudu žiūrėti, kaip jis nyksta akyse,
kliedėdamas apie ugnį ir kraują.
Robertas Barateonas buvo visai kitokia būtybė.
Galingas vyras ir stiprus karys,
Bet, deja, užkariauti karalystę ir ją valdyti - du skirtingi poliai.
Tas, kuris per gyvenimą keliauja su nuleistu antveidžiu,
dažnai nemato pašonėje įsitaisiusių priešų.
Dabar tarnauju karaliui Džiofriui.
Telaimina Dievai jo viešpatavimą.
Jis yra gabus jaunuolis, labai karingas.
Rūstus...
Tačiau, jei reikia ginti karalystę, rūstybė nėra yda.
Dabar sunku pasakyti, koks jis bus valdovas,
bet jaučiu tikrą didybę mūsų naujojo karaliaus horizonte.
Didis valdovas.
-Tai ką man reiktų suprast? -Ką suprasti?
Apie karalius. Sakėte: "Apie karalius reiktų suprast viena".
-Ką suprasti? -Pradėjot pasakot ir Jūs... Nesvarbu.
-Tuoj tave išlydėsiu, brangute. -Nereikia. Išeisiu pati.
Taip, taip, iki pasimatymo.
Kaip atrodai, kai įsivaizduoji save soste?
Tau tinka karūna? Ar lordai ir ledi, kurie kadaise šaipėsi, lenkiasi tau?
Sunku šypsotis ir lankstytis, kai tau nukirsta galva.
Be skrupulų ir ambicingas žmogus. Turi daug šansų.
O ką, mano drauge, tu darytum, ten atsisėdęs?
Ko gero, esu vienas iš tų vyrų, kuris netrokšta tapti karaliumi.
-Ko gero, tu net nesi vyras. -Šįkart nesi labai išradingas.
Tada netekai stulpo ir akmenų? Tas klausimas man neduoda ramybės.
Tikrai? Nejaugi dažnai galvoji, ką turiu tarp kojų?
Regiu plyšį, kokį turi moteris. Aš teisus?
Jaučiuosi pamalonintas, kad išvis apie mane galvoji.
Tikriausiai, net ir po tiek metų jautiesi čia svetimas.
Žmogus iš svečios šalies, kurio daugelis neapkenčia, bet visi bijo.
Manęs? Gera žinoti. Tu irgi bijai mano plyšio, kad negali užmigt?
Bet tu ir toliau sukiojiesi rūmuose, kuždėdamas kuriam karaliui į ausį.
-Žaviuosi tavimi. -Aš irgi žaviuosi, lorde Belišai.
Menkutės giminės atžala, išsišokėlis, mokantis pritapti prie aukštuomenės.
Labai naudinga savybė. Turėtum pritarti.
Stovime čia, apimti pagarbos ir susižavėjimo euforijos.
-Atliekame savo vaidmenis. -Tarnaujame naujajam karaliui.
-Ilgų jam metų. Mano karaliau. -Mano karaliau.
Milordai, galime pradėti?
Dabar tu Aris, girdi mane? Aris yra našlaitis.
Našlaičio niekas daug neklausinėja. Niekam nerūpi našlaičiai.
-Kuo tu vardu? -Aris.
Tau prieš akis ilga kelionė su prasta kompanija.
Šįkart parinkau 20 vyrų ir berniukų, kurie keliaus prie Sienos.
Tavo tėvas įleido į požemius, deja, ten neradau tinkamų ponaičių.
Pusė jų, nė nemirktelėję, įduotų tave karaliui, jei dėl to gautų malonę.
O kita pusė padarytų tą patį, tik, pirma, tave išprievartautų.
Todėl laikykis atokiau ir, kai norėsi myžt, eik toliau į mišką.
Būk čia, kad man nė žingsnio į šalį.
Arba užrakinsiu vežimo gale su šiais trim.
Žiūrėk, kur eini, neūžauga!
-Jis turi kardą. -Iš kur tokia pamazgų žiurkė jį gavo?
-Gal jis jaunasis skvairas? -Ne. Pažiūrėk. Atrodo, kaip mergiotė.
-Kertu, kad jis jį pavogė. -Patikrinkim.
-Toks kardas man labai praverstų. -Tai atimk iš jo.
Geriau atiduok Pyragėliui kardą. Kadaise jis mirtinai spyrė vaikėzui.
Pargrioviau ir spyriau į kiaušius. Spardžiau jį, kol nusibaigė.
-Geriau atiduok kardą. -Nori jo? Tuoj gausi.
Kartą jau nudėjau tokį storulį. Lažinuosi, kad nieko nesi nudėjęs.
Kertu, jog meluoji, bet aš - ne. Man puikiai sekasi žudyt storulius.
Mėgsti užkabinėti mažesnius, ką?
Žinai, aš 10 metų daužiau priekalą. Plienas skamba, o tu skambėsi?
-Pilyje kaldintas plienas. Iš kur? -Tai dovana.
Jau nesvarbu. Ten, kur keliaujam, niekam nerūpės tavo praeitis.
Ten priima plešikus, žudikus, prievartautojus ir kišenvagius.
-O tu kas toks? -Ginklakalio pameistrys.
Bet aš įgrisau savo meistrui. Štai aš čia.
Judam, nelaimingi kekšių išperos!
Mums prieš akis tūkstantis mylių iki Sienos, o žiema artėja!
Kumpis.
Kiek dienų iš eilės žmogus pusryčiams gali ėst tą kumpį?
Nors alaus įpiltum.
Atrodai pervargęs. Naktinis pasijodinėjimas išvargino?
Jei nudėtume tokius pabėgėlius, Sieną liktų saugoti tik vaiduokliai.
Nors neišlėkei į Kurmiarausį. Garbė tave išsiuntė ir sugrąžino.
-Mano draugai mane sugrąžino. -Nesakiau, kad tai buvo tavo garbė.
-Jie nužudė mano tėvą. -Prikelsi jį iš numirusių, taip?
Ne? Tai gerai, nes šito gėrio ir taip per akis.
Reindžeriai praneša, kad už Sienos randa ištisas apleistas gyvenvietes.
Naktį mato kalnuose nuo sutemų iki aušros degančius laužus.
Sučiupti laukiniai aiškina, kad vienijasi slaptose tvirtovėse.
Ir, kuo tai baigsis, vienas Dievas težino.
Už Rytų Sienos Koterio Paiko vyrai aptiko keturis žydraakius numirėlius.
Priešingai nei mums, jiems pakako proto juos sudeginti.
Manai, tavo brolio karas svarbesnis už mūsų?
-Ne. -Kai baisūnai naktį pradeda medžiot,
-manai, kad svarbu, kas sėdi soste? -Ne.
Gerai, nes noriu, kad ryt prisidėtum prie mūsų žygio su savo žvėrimi.
-Už Sienos? -Nelauksiu, kol sniegas pradės krist.
Noriu išsiaiškinti, kas čia darosi.
Nakties Sargyba priešinsis laukiniam, klajūnam ar kas ten bebūtų.
Mes surasim Benženą Starką. Gyvą ar mirusį.
Pats jiems vadovausiu. Taigi darkart klausiu, Lorde Snou.
Priklausai Nakties Sargybos ar vis dar knieti pažaisti karą?
Ar toks tavo įsakymas, Chalize?
Amžinoje karalijoje Drogui nereikės drakono kiaušinių. Parduok juos.
Gali grįžt į laisvuosius miestus ir nugyvent turtingą gyvenimą.
-Juos gavau ne tam, kad parduočiau. -Chalize. Mano karaliene.
Prisiekiu tau tarnauti, paklusti ir paaukoti gyvybę dėl tavęs,
bet paleisk jį, Chalize.
-Žinau, ką sumanei. Nedaryk to. -Privalau.
-Nesupranti. -Nežiūrėsiu, kaip degi.
Tai štai, ko tu bijai?
Jūs būsite mano Kalasaru.
Prieš save matau vergus. Išlaisvinu jus.
Nusimeskite jungą. Galite eiti, niekas jūsų nestabdys.
Bet, jei liksite,
gyvensit kaip broliai ir seserys, kaip vyrai ir žmonos.
Sere, pririšk šią moterį prie laužo.
Davei žodį, kad paklusi.
Esu Denera Audronešė,
iš Targarienų giminės, manyje teka senosios Valirijos kraujas.
Aš Drakono duktė ir prisiekiu jums,
kad visi, kurie drįs jus nuskriausti, mirs klykdami iš skausmo.
-Tu neišgirsi mano raudų. -Išgirsiu.
Bet man nereikia tavo raudų. Man reikia tavo gyvybės.
Mano kraujo valdove.
Vertė: Kristina Jokšaitė