Paskaties uz mani!
Atceries mani, puika? Labs puika?
Tu nāksi man līdzi, puika, un turēsi savu muti.
-Turi savu muti ciet, puika. -Neesmu puika.
Tu neesi gudrs puika, to gribi teikt? Gribi dzīvot, puika?
Uz ziemeļiem, puika, mēs dosimies uz ziemeļiem.
Viņam bija trīs acis. Viņš mani sauca līdzi, un es gāju.
Mēs nokāpām lejā kapenēs. Tur bija mans tēvs.
Tava tēva tur nav, jaunais lord. Jau ilgus gadus.
-Tev bail. Tāpat kā Turvim. -Man nav bail no bedres zemē.
Tu esi dzīvojusi aiz Mūra. No kā baidies?
Esmu kropls zēns, bet vēlos doties tur.
Tas ir mans vectēvs - lords Rikards.
Viņu sadedzināja dzīvu Trakais karalis Airīss.
Tā ir Ljana, tēva māsa.
Viņai bija jāprec karalis Robertu, bet Rīgers Tārgārjens viņu nolaupīja.
Roberts sāka karu, lai viņu atgūtu. Viņš Rīgeru nokāva, bet viņa nomira.
Tur redzēju tēvu.
Redzi? Viņa te nav.
Rikon!
-Tam briesmonim jābūt pieķēdētam. -Viņam nepatīk ķēdes.
-Ko jūs te lejā darāt? Kāpsim augšā. -Nē, atnācu pie tēva.
Cik reižu tev esmu teicis? Viņš ir Karaļa ostā ar Sansu un Āriju.
-Viņš bija te. Es viņu redzēju. -Kad redzēji?
Pagājušajā naktī, kad gulēju. Nāc, Pinkaini.
Jums abiem viņa trūkst. Saprotams, ka par viņu domā un redzi sapņos,
bet tas nenozīmē, ka... -Bren.
Milēdij.
Rob?
Rob!
Sabojāji savu zobenu.
Nogalināšu viņus visus. Katru!
-Nogalināšu viņus visus. -Mans puika.
Pie viņiem ir tavas māsas.
Mums jāatgūst meitenes un tad nogalināsim viņus visus!
Kuiļa varenie ilkņi paredzēja bēdas
labā karaļa Roberta veselībai un spēkam.
Un nezvērs bija tik draudīgs,
kā reiz bija pats Roberts.
Bet mūsu drosmīgais karalis iekliedzās: "Centies, cik gribi,
bet man piederēs tava neglītā galva."
Un pat ne tik asinskārs kā
lauva manā gultā,
karalis Roberts zaudēja kaujā
un neieguva izvaru beigu cīņā.
Lauva nokoda viņam kuli un
kuilis - pārējo mantību.
Uzjautrinoši. Smieklīga dziesma. Paldies par atskaņojumu.
-Domāju, tavernā tā skanētu labāk. -Piedodiet. Vairs to nedziedāšu.
-Saki, tev pirksti vai mēle dārgāka? -Jūsu Augstība?
Pirksti vai mēle? Ja būtu jāpatur viens no tiem, ko paturētu?
Vai vienkārši pārgriezīšu tev rīkli.
-Visiem vajag rokas, Augstība. -Labi.
-Tātad - mēle. -Jūsu Augstība, lūdzu. Es...
-Sīr Ilīn, jūs vislabāk mākat sodīt. -Es jūs lūdzu!
Nē!
Augstība, lūdzu! Apsolu vairs nekad nedziedāt.
Šodiena pietiks. Pārējā līksmība ir jūsu ziņā, māt.
Jūsu Augstība, lūdzu!
-Jauki izskatāties! -Paldies, manu lord.
Labdzimtība, taga esmu karalis. Nāciet līdzi, gribu ko parādīt.
Dari, kā pavēlēts, bērns.
Pēc pirmās asiņošanas, dāvāšu tev dēlu. Māte saka, nebūs ilgi jāgaida.
Nē, lūdzu, nē!
Tas ir tavs tēvs.
-Tas notiek ar nodevējiem! -Solījāt būt žēlsirdīgs.
Es biju. Nāve bija tūlītēja.
-Skaties uz viņu. -Ļaujiet doties mājās. Jūs nenodošu.
Māte saka, ka man tevi jāprec. Tāpēc tu paliksi te un klausīsi.
Skaties uz viņu.
-Nu? -Cik ilgi jāskatās?
Tik ilgi, kamēr tas mani iepriecina.
-Gribi redzēt pārējos? -Ja tas jūs iepriecinās, Augstība.
Tā ir tava septa.
Zini ko? Es tev ko uzdāvināšu.
Sapulcēšu armijas, nogalēšu tavu nodevīgo brāli un dāvāšu viņa galvu.
Varbūt viņš man uzdāvinās jūsu galvu.
Mātes saka, ka karalim neklājas sist savu lēdiju. Sīr Merīn.
Ņem, meitēn.
Tu tagad klausīsi? Vai vajag vēl vienu mācībstundu?
Tiksimies galmā.
Pietaupi sev sāpes, meitēn. Dod viņam to, ko viņš vēlas.
Tev to atkal vajadzēs.
Pareizais virziens ir skaidrs.
Solīsim uzticību karalim Renlijam un dienvidos apvienosim karaspēkus.
Renlijs nav karalis.
-Bet Džofrejs nokāva jūsu tēvu. -Tas nepadara Renliju par karali.
Viņš ir Roberta jaunākas brālis.
Brens nevar būt Ziemmalas karalis pirms manis. Renlijs - pirms Stanisa.
-Jāapvienojas ar Stanisu? -Renlijs neder.
Mani lordi!
Klausieties, ko teikšu par šiem karaļiem.
Renlijs Barateons un Staniss man ir tukšas vietas.
Kāpēc lai viņi valdītu pār mani no puķaina troņa dienvidos?
Ko viņi zina par Mūri vai Vilkmežu?
Pat viņu dievi ir nepareizi.
Kāpēc lai mēs nevaldītu paši pār sevi?
Mēs klanījāmies pūķu priekšā. Bet nu pūķi ir miruši.
Ir tikai viens karalis, kuram es klanīšos.
Ziemeļu karalis!
Tādā gadījumā mums būs miers.
Viņi var paturēt Sarkano pili un dzelzs troni.
Ziemeļu karalis.
-Esmu tavs brālis tagad un vienmēr? -Tagad un vienmēr.
Mans zobens ir tavs uzvarā un sakāvē
no šīs līdz manai pēdējai dienai.
Ziemeļu karalis!
-Lēdija Stārka. -Gribu viņu redzēt. Tagad.
Pamet mūs.
Izskatāties burvīgi, lēdija Stārka. Atraitnība jums piestāv.
Jūsu gulta laikam ir tukša. Vai tāpēc ieradāties?
Neesmu ideālā stāvoklī, bet gan jau sanāks. Novelciet kleitu, redzēsim.
-Man patīk nežēlīgas sievietes. -Es tevi šonakt nogalināšu, sīr.
-Nosūtīšu kastē galvu tavai māsai. -Ļaujiet parādīt - kā.
Iesitiet vēlreiz, virs auss. Un vēlreiz.
Esat spēcīga. Tas nebūs ilgi.
-Tu izliecies, ka nebaidies no nāves. -Nebaidos, milēdij.
Mēs visi nonāksim viņsaulē. Kāpēc par to raudāt?
Jo nonāksi dziļākajā no septiņām ellēm, ja dievi būs taisnīgi.
Kas tie par dieviem? Koki, kurus pielūdza tavs vīrs?
Kur bija koki, kad nocirta viņa galvu?
Ja jūsu dievi ir īsti un taisnīgi,
kāpēc pasaule ir pilna ar netaisnību?
Tādu vīru kā tu dēļ.
Nav tādu vīru kā es. Es esmu tāds viens.
Mans dēls Brens.
Kā viņš nokrita no torņa? -Es viņu izgrūdu pa logu.
-Kāpēc? -Cerēju, ka viņš no kritiena nomirs.
Kāpēc?
Jums būtu jāpaguļ. Šis būs ilgs karš.
Nespēju noticēt, ka ir sācies karš.
Vai tas pagājušo reizi bija aizraujoši, kad biji jauna?
Kas tur rakstīts? Esam jau noķēruši Robu Stārku?
-Kas jādara tālāk? -Beidz runāt. Ej atpakaļ gultā.
Pie viņiem ir mans dēls.
-Stārks nav zaļknābis, kā cerējām. -Un vilks nokoda duci vīru un zirgu.
-Tā ir tiesa par Stanisu un Renliju? -Barateonu brāļi sacēlās pret mums.
Džeimijs gūstā, viņa karapulks - izklīdināts. Tā ir katastrofa!
Iespējams, jālūdz miers.
Miers? Džofrejs par to "parūpējās', nocērtot Neda Stārka galvu.
Vieglāk dzert no saplēstas glāzes, nekā risinās sarunas ar Robu Stārku.
-Viņš uzvar, ja neievēroji. -Mums vēl ir divas viņa māsa.
-Vispirms jāizpērk sīrs Džeimijs. -Nekāda pamiera. Tā izliksimies vāji.
-Sākumā Rūdas klintī jādabū vēl vīri. -Pie viņiem ir mans dēls!
Vācieties prom. Visi.
Ne tu.
Tev bija taisnība par Edardu Stārku.
Ja viņš būtu dzīvs, varētu noslēgt pamieru ar Ziemmalu un Straujupi,
iegūstot laiku, lai tiktu galā ar Roberta brāļiem.
Bet nu - trakums un stulbums.
Vienmēr domāju, ka tu esi muļķis.
-Varbūt kļūdījos. -Pa pusei kļūdījies.
Neesmu stratēǵis, bet, ja negribam, lai mūs aplenc trīs armijas, jāmūk.
Neviens te nepaliks.
Gregors ar 500 jātniekiem nodedzinās upjzemi no Dievacs līdz Sarkanupei.
Mēs, pārējie, dosimies uz Hārenholu. Tu dosies uz Karaļa ostu.
-Ko tur darīšu? -Valdīsi.
Valdīsi kā karaļa labā roka manā vietā.
Nospiedīsi karaļpuiku uz ceļiem. Kopā ar māti, ja vajadzēs.
-Ja jūti, ka kāds tevi grib nodot. -Nocirst galvas un uz mietiem.
-Kāpēc to nedara tēvocis, bet es? -Tu esi mans dēls.
Vēl kas.
Tu uz galmu nevedīsi to staiguli. Saprati?
Sīr Džorah.
Lēnām.
Mans dēls. Kur viņš ir? Atnes viņu.
-Kur viņš ir? -Zēns neizdzīvoja.
-Pastāsi. -Ko? Kā nomira tavs dēls?
-Viņš bija miris. Tā sieviete saka... -Ko saka sieviete?
-Viņa saka, ka bērns bija... -Briesmīgs kroplis. Es viņu izvilku.
Viņš bija zvīņains kā ķirzaka, akls. Ar ādas spārniem, kā sikspārnim.
Pieskaroties ādai, tā nokrita no kauliem. Iekšas bija ar tārpiem.
Brīdināju tevi, ka ar par dzīvību jāmaksā ar nāvi. Tu zināji cenu.
Kur ir hals Drogo? Parādi viņu.
Parādi, ko nopirku par sava dēla dzīvību.
Kā pavēlēsiet, lēdij. Nāciet, aizvedīšu pie viņa.
-To var izdarīt vēlāk. -Gribu redzēt viņu tagad!
-Halāsi ir prom. -Hals, kas nevar jāt, nav hals.
Dotraki seko tikai spēcīgajiem. Man žēl, princese.
Drogo. Mana saule un zvaigznes.
-Kāpēc viņš ir ārā un viens? -Viņam patīk siltums, princese.
Viņš dzīvo. Tu lūdzi dzīvību. Tu samaksāji par dzīvību.
Tā nav dzīvība. Kad viņš būs tāds, kā bija?
Kad saule uzausīs rietumos un norietēs austrumos.
Kad jūras izkaltīs un kad kalni pūtīs lapas kā vējš.
-Atstājiet mūs. -Negribu atstāt jūs vienu ar burvi.
Man no šīs sievietes vairs nav ko bīties. Ej!
Tu zināji, ko pērku un kāda ir cena.
Nevajadzēja nodedzināt manu templi. Tas sadusmoja Vareno ganu.
-Dievs nenogalinātu nevainīgu bērnu. -Nevainīgu?
Viņš varēja būt Stalions, kas valda pār pasauli.
Tagad viņš nenodedzinās pilsētas. Viņa halāsi neiznīcinās citas tautas.
-Es par tevi galvoju. Izglābu. -Izglābi mani?
Trīs jātnieki jau mani bija izvarojuši, pirms mani izglābi.
Redzēju, kā nodeg mana Dieva nams.
Kur izdziedināju neizskaitāmi daudz vīriešu un sieviešu.
Ielās redzēju galvu kalnus. Maiznieka galvu, kas cepa man maizi.
Jauna puiša galvu, ko pirms trīs mēnešiem izdziedēju no drudža.
-Paskaidro, ko tieši tu izglābi? -Tavu dzīvību!
Paskaties uz savu halu.
Tad redzēsi, cik vērtīga ir dzīve, kad tajā nekas nav palicis.
Tu nevari.
-Ej malā, Sem. -Viņi paziņos. Tevi notvers.
-Zini, kas notiek ar dezertieriem? -Labāk nekā tu.
-Ko tu darīsi? -Atradīšu brāli.
Un ar zobenu pārgriezīšu karaļa Džofreja rīkli.
-Nevari mūs atstāt. Mums tevi vajag. -Malā.
-Neļaušu tev iet. -Malā.
-Karaļa labā roka. -Tā šķiet.
Un tēvs teica, ka uz Karaļa ostu nevari ņemt nevienu līdzi?
Nē, viņš teica, ka nevaru ņemt tieši tevi uz Karaļa ostu.
-Viņš zina manu vārdu? -Ko?
-Viņš teica: "Neņem līdzi Šaiju." -Viņš izmantoja vārdu "staigule".
Tu no manis kaunies? Baidies, ka dejošu galmā ar kailām krūtīm?
Es jokoju. Esmu Šaija - smieklīgā staigule.
Mans tēvs visdrīzāk ir visvarenākais vīrs valstī. Visbagātākais noteikti.
Visas Septiņas karalistes ir viņa rokās.
Visiem un visur jādara tieši tas, ko saka mans tēvs.
Viņš vienmēr ir bijis lops.
Domāju, ka galma dāmas varētu daudz iemācīties no tādas meitenes, kā tu.
Brauc ar mani. Esi karaļa labās rokas lēdija.
Jo karalim vajag labo roku, un labā roka...
Es zinu, ko vajag labajai rokai.
Spok!
Semvel!
-Vai notvērām? -Ejam.
Paveicās, ka te ir bieza lapu kārta.
-Vedīsim tevi turp, kur piederi. -Es piederu tur, kur mani brāļi.
-Tevi nogalinās, uzzinot, ka pazudi. -Nogalinās jūs, ja sekosiet. Ejiet!
Sems visu izstāstīja, mums žēl tava tēva. Bet tas neko nemaina.
-Tu zvērēji. Tu nevari aiziet. -Man jāiet.
-Man vienalga par zvērestu. -Uzklausiet manus zvēresta vārdus.
-Ejiet visi ellē! -Tuvojas nakts, un sākas mana sardze.
Tā nebeigsies līdz manai nāvei. Es dzīvošu un miršu savā postenī.
Es esmu zobens tumsā. Esmu sargkareivis uz mūriem.
Esmu vairogs, kas sargā valstības.
Es nododu dzīvību un godu Naktssardzei
kā šonakt, tā visas turpmākās naktis.
Atceries mūsu pirmo izjādi kopā?
Ja vari mani dzirdēt, ja neesi viņsaulē, parādi to.
Tu esi cīnītājs. Vienmēr tāds esi bijis.
Man jāredz tava cīņa tagad!
Zinu, ka esi tālu prom.
Bet atgriezies, mana saule un zvaigznes.
Kad saule ausīs rietumus
un norietēs austrumos.
Tad tu pie manis atgriezīsies, mana saule un zvaigznes.
Karaļi? Varu pastāstīt par karaļiem visu!
Tev par karaļiem jāsaprot viena lieta.
Pēdējo 67 gadu laikā
esmu pazinis vairāk karaļu, nekā jeb kurš dzīvais uz šīs zemes.
Sarežǵīti cilvēki, bet zinu, kā viņiem kalpot
un turpinu kalpot.
Airīss Tārgārjens.
No visiem ļaunumiem, ko mums uzsūta dievi,
trakums ir visbriesmīgākais.
Viņš bija labs vīrs. Apburošs cilvēks.
Bet redzēt, kā viņš izgaist manu acu priekšā,
cik viņš apsēsts ar sapņiem par uguni un asinīm.
Roberts Barateons bija pavisam citāds dzīvnieks.
Spēcīgs vīrs, izcils kareivis,
bet iekarot karaļvalsti un valdīt pār to ir divas dažādas lietas.
Saka, ka vīri, kas staigā bruņinieku cepurē ar nolaistu sejsegu,
bieži neredz blakus esošos ienaidniekus.
Tagad es kalpoju viņa dēlam - karalim Džofrejam.
Lai dievi svētī viņa valdīšanu.
Viņš ir spējīgs jaunais cilvēks. Ar izteiktu cīnītāja domāšanu.
Bargs.
Bet bargums, aizstāvot karalisti, nav gudra lieta.
Ir par agru spriest, kā viņš valdīs,
bet es jūtu īstu diženumu, ko izstaro mūsu jaunais karalis.
Īstu diženumu.
-Kas par lietu? -Kāda lieta?
Par karaļiem. Teici, ka par karaļiem jāsaprot viena lieta.
-Lietas? Kas? -Sākumā teici... aizmirsti.
-Ļauj tevi pavadīt, dārgā. -Viss kārtībā. Nevajag.
Jā. Līdz nākamajai reizei.
Kad iztēlojies sevi tronī, kā tu izskaties?
Kronis der? Vai lordi un lēdijas, kas par tevi ņirgājās, tev klanās?
Viņiem ir grūti smaidīt un klanīties bez galvām.
Vīrs ar ambīcijām un bez morāles. Es nestātos tev pretī.
Un ko darītu tu, mans draugs, ja sēdētu tronī?
Esmu viens no nedaudzajiem vīriem pilsētā, kas negrib būt karalis.
Tu esi viens no nedaudzajiem vīriešiem pilsētā, kas nav vīrietis.
Kad tevi kastrēja, viņi nogrieza gan tavus sēkliniekus, gan locekli?
Tu daudz laika pavadi, domājot, kas man starp kājām?
Iztēlojos brūci, kas atgādina sievietes klēpi. Man taisnība?
Esmu glaimots, ka mani kāds vispār iztēlojas.
Tev laikam tas šķiet nepierasti. Pat pēc visiem šiem gadiem.
Vīrs no citas zemes, kuru visvairāk nicina un no kura visi baidās.
Tiešām? Prieks dzirdēt. Naktīs guli, trīcēdams bailēs no manas brūces?
Bet tu turpini savu ceļu, čukstot karalim ausīs to, kas darāms.
-Es tevi apbrīnoju. -Un es apbrīnoju tevi, lord Bailiš.
Neǵēlis no necila nama ar talantu savest varenus vīrus un sievas.
Noderīgs talants. Domāju, piekritīsi.
Te mēs stāvam - abpusējā apbrīnā un cieņā.
-Spēlējot savas lomas. -Kalpojot jaunam karalim.
-Lai ilgi viņš valda. Mans karali! -Mans karali!
Lordi, sāksim?
Tu esi Arijs, dzirdi? Arijs - bāreņu puika.
Neviens bārenim neuzdod daudz jautājumu. Jo visiem nospļauties.
-Kā tevi sauc? -Arijs.
Tevi sagaida garš ceļš sliktā kompānijā.
Man šoreiz ir 20 vīri un zēni. Visi dosies uz Mūri.
Tavs tēvs-lords iedeva man cērti pazemes cietumā un nebija lepns.
Lielākā daļa tevi nodotu karalim, tikko saņemtu piedošanas spļāvienu.
Un otra puse izdarītu tāpat, bet sākumā tevi izvarotu.
Nerunā ar citiem. Un ej čurāt mežā viena.
Stāvi te, puika. Un nekur neej.
Citādi ieslēgšu tevi ratos ar šiem trīs.
Uzmanīgāk, punduri!
-Viņam ir zobens kā ieroču nesējam. -Ko tāda žurka dara ar zobenu?
Bet viņš nav ieroču nesējs. Paskat, atgādina meiteni. Zobenu viņš nozaga.
Paskatīsimies.
-Tāds zobens varētu noderēt. Jāpaņem. -Atdod to, punduri.
Re! Labāk atdod zobenu Karstmaizītei. Viņš nospārdīja kādu zēnu līdz nāvei.
Nogāzu viņu zemē un sāku sist pa mantību, līdz viņš bija miris.
-Labāk atdod man zobenu. -Gribi to? Tad dabūsi.
Es jau nogalināju vienu resnu zēnu. Šķiet, tu gan neesi nevienu nokāvis.
Šķiet, tu esi melis. Bet es neesmu. Man patīk un sanāk galēt resnuļus.
Tev patīk piesieties pie mazajiem?
Es situ ar āmuru pa laktu jau 10 gadus, un tērauds dzied. Tu dziedāsi?
-Zobens ir kalts pilī. Kur to nozagi? -Tā bija dāvana.
Nav svarīgi. Tur, kur dodamies, nevienam nerūp, ko esi darījusi.
Te ir izvarotāji, kabatzagļi, lielceļa laupītāji, slepkavas.
-Kas es tu? -Ieroča meistara māceklis.
Bet es apniku savam skolotājam. Tāpēc esmu te.
Nāciet, nožēlojamie staiguļu dēli!
No šejienes līdz Mūrim ir tūkstoš jūdžu. Un tuvojas ziema.
Šķiņķis.
Cik dienu pēc kārtas vīrs var sākt rītu ar šķiņķi?
Atnes vismaz alu.
Izskaties noguris. Vai izbrauciens mēnesnīcā bija tik nogurdinošs?
Neskaties tā. Ja galinātu visus, kas uz nakti aizmūk, Mūri sargātu spoki.
Vismaz nebiji pie staigulēm Kurmju pilsētā. Gods lika tev mūs pamest.
-Gods lika atgriezties. Bet ne tavs. -Ja nebūtu bijis manu draugu...
-Viņi nogalināja manu tēvu. -Un tu atgriezīsi viņu dzīvē?
Nē? Labi. Te ir bijis daudz tādu gadījumu.
Aiz Mūra mežziņi ziņo, ka pamesti ir veseli ciemi.
Naktīs viņi redz ugunis kalnos, kas tur liesmo no ausmas līdz rietam.
Sagūstītie mežoņi zvēr, ka viņu ciltis apvienojas slepenā cietoksnī.
Kā tas beigsies? Tikai dievi vien zina.
Paiksmens atrada četrus zilacainus līķus pie Austrumsardzes torņa.
Atšķirībā no mums, viņiem pietika prāta tos sadedzināt.
Domā, tava brāļa karš ir svarīgāks par mūsu karu?
-Nē. -Kad miroņi, briesmoņi uzbrūk naktī,
-domā, svarīgi, kas sēž dzelzs tronī? -Nē.
Labi, jo gribu, lai tu ar vilku būtu ar mums, kad rīt izjāsim ārpus Mūra.
-Ārpus Mūra? -Padevīgi negaidīšu sniegus.
Gribu uzzināt, kas notiek.
Naktssardze dosies pretī mežoņiem, baltajiem klīdējiem un pārējiem.
Un mēs atradīsim Bendženu Stārku. Dzīvu vai mirušu.
Pats viņus vadīšu. Jautāšu tikai vienreiz, lord Snieg.
Tu esi Nakssardzes brālis vai arī bastards, kas grib spēlēt karu?
Tā ir jūsu pavēle, halēse?
Drogo nebūs jēgas no pūķu olām nakts zemēs. Pārdod tās.
-Vārēsi visu mūžu dzīvot pārticībā! -Man tās neiedeva pārdot.
Halēse, mana karaliene!
Zvērēju jums kalpot, klausīt, mirt jūsu dēļ, ja vajadzēs,
bet ļaujiet viņam aiziet, halēse.
-Zinu, ko esi nodomājusi. Nevajag. -Man tas jādara.
-Tu nesaproti. -Neliec skatīties, kā dedz uz sārta.
Tu no tā baidies?
Jūs būsiet mani halāsi.
Es redzu vergu sejas. Es jūs atbrīvoju!
Noņemt kaklasiksnas. Ejiet, ja vēlaties, neviens jūs neapturēs.
Bet, ja paliksiet,
būsiet kā brāļi un māsas, kā vīri un sievas.
Sīr Džorah, piesien šo sievieti sārtam.
Zvērēji man klausīt.
Esmu Dinerīsa Vētrā dzimusī
no Tārgārjenu namu, no vecās Valīrijas asinīm.
Esmu Pūķu meita. Es zvēru jums,
ka tie, kas jums nodarīs pāri, mirs, kliedzot.
-Nedzirdēsi manus kliedzienus. -Dzirdēšu.
Bet negribu dzirdēt tavus kliedzienus. Gribu tika tavu dzīvību.
Asinis no manām asinīm.
Tulkojusi Zane Lunte